ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2020 року 
м. Харків
справа № 644/3568/19
провадження № 22-ц/818/742/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,
за участю секретаря судового засідання - Сидорчук М.О.,
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 ,
інші учасники справи:
треті особи - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_3 та Ганночки Софії Євгенівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерний банк «Укргазбанк», на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, ухвалене 1 листопада 2019 року в складі судді Матвієвської Г.В.,
УСТАНОВИВ:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила розділити спільне майно, придбане у шлюбі нею та ОСОБА_2 , а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що 19 серпня 2005 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Під час шлюбу ОСОБА_2 була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . З метою купівлі зазначеної квартири між ОСОБА_2 та АБ «Укргазбанк» був оформлений кредитний договір № 278 від 26.12.2007 року на суму 50000,00 доларів США, за яким позивач виступила поручителем. Для забезпечення кредитного договору, 26.12.2007 року ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 204 без оформлення заставної. Позивач зазначає, що більшу частину кредиту вони з відповідачем виплатили спільно під час перебування у шлюбі. 04.12.2012 року їх шлюб був розірваний. Після розлучення ОСОБА_1 продовжила проживати в спірній квартирі і сплачувати комунальні платежі за житло. Станом на 18.09.2015 заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором дорівнює 15833 долари США 41 цент та складається з заборгованості за кредитом в сумі 14549,84 доларів США, заборгованості по процентах в сумі 100,45 доларів США, простроченої заборгованості по процентах в сумі 1183,12 долара США, а також заборгованість по пені в сумі 2616,82 грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.01.2016 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором та штраф за не виконання умов договору іпотеки. Позивач зверталась до АБ «Укргазбанк» з проханням укласти договір реструктуризації заборгованості за кредитом, але їй було відмовлено з поясненням, що за реструктуризацією має право звернутись саме позичальник, а для поручителя це є неможливим. Зі слів позивача, ОСОБА_2 повідомив її, що зазначена квартира його не цікавить, коштів на виплату заборгованості в нього не має. Спірна квартира є її єдиним житлом, на сьогоднішній день позивач мешкає в цій квартирі разом із малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іншого житла у дитини також немає. На сьогоднішній день розділ спільно нажитого майна між позивачем та відповідачем не проводився, майном придбаним під час шлюбу позивач користується особисто. Також позивачу стало відомо, що приватним виконавцем Бабенко Д.А. накладений арешт на спірну квартиру і АБ «Укргазбанк» планує виставити зазначене житло на продаж. Таким чином, зазначає позивач, порушується її права як співвласника зазначеної квартири.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 1 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 4239,00 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що квартира була придбана в шлюбі, кошти позичалися одним із подружжя, проте вони були використані в інтересах сім`ї на придбання житла. Тому спірна квартира є їх спільним сумісним майном колишнього подружжя і підлягає поділу в рівних частках. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та Ганночка С.Є., яка діє в інтересах ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі ХОД АБ «Укргазбанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи було проігноровано докази переходу права власності на спірне майно до іншої особи. Його, як власника спірної квартири не було залучено до участі у справі, хоча рішенням суду зачіпаються його права та законні інтереси. 
Апеляційна скарга Ганночка С.Є. , яка діє в інтересах Банку мотивована тим, що судом не взято до уваги сплив позовної давності у дійсному спорі. 28.03.2014 року позивач зверталась до Банку з заявою про надання дозволу оформлення поділу майна приватним нотаріусом, аналогічну заяву було отримано і від відповідача. Отже, позивач була обізнана про можливість порушення свого права ще у 2014 році, проте з позовом звернулася тільки у травні 2019 року. Суд першої інстанції не встановив за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань, яка частини кредиту погашена за час шлюбу, яка частина залишається непогашеною, не визначив розмір спільного боргу та здійснив розподіл майна без його урахування. Сплата частини заборгованості за рахунок особистих коштів відповідача має істотне значення для вирішення справи та дає підстави відступити від засади рівності часток подружжя. Судом було встановлено що майно, що є предметом спору вибуло з власності ОСОБА_2 , але при винесенні рішення суд зазначеному факту належної оцінки не надав. На час подання позову про поділ майна подружжя заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.01.2016 року за позовом АБ « Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором боржниками не виконано. Подання позивачкою позову про поділ майна має на меті уникнення виконання судового рішення. Проте суд зазначеного не врахував та ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення. 
ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 проти її задоволення заперечувала. Посилалася на те, що рішенням суду від 01.11.2019 питання щодо прав та обов`язків ОСОБА_3 не вирішувались. На час подачі ним апеляційної скарги він вже відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , який з апеляційною скаргою не звернувся. Тому суд апеляційної інстанції, відкриваючи провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , помилково вважав, що оскаржуване рішення впливає на права й обов`язки апелянта. ОСОБА_2 не довів погашення ним кредитної заборгованості за квартиру АДРЕСА_1 (надалі Квартира) за рахунок коштів від продажу іншої квартири. Позивач та її малолітня дитина вселилися як члени сім`ї власника, тому мають передбачений ст. 405 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) житловий сервітут. Фактично власниками Квартири були сторони у справі, тому при проведенні прилюдних торгів ОСОБА_1 була помилково не повідомлена про їх проведення. Строк позовної давності для подачі позову нею не пропущений. 
Ганночка С.Є., діючи в інтересах АТ «Укргазбанк», просила задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_3 . Посилалася на те, що ОСОБА_1 мала намір поділити з ОСОБА_2 . Квартиру ще у 2014 році, тобто з цього часу знала про можливість порушення свого майнового права. Після розірвання шлюбу зі ОСОБА_1 ОСОБА_2 особисто повертав кредитні кошти АТ «Укргазбанк» та здійснив погашення кредитної заборгованості за рахунок особистих коштів. Суд першої інстанції був обізнаний, що на час ухвалення рішення Квартира вже не належала ОСОБА_2 , але все одно здійснив її поділ між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . На час подачі позовної заяви про поділ майна подружжя вже існувало рішення суду про стягнення заборгованості зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , й такі позови розцінюються Верховним Судом як недобросовісність і зловживання правом. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи і їх представників, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст.367 ЦПК України).
Відповідно до п.4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України).
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, 19 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, що підтверджується даними копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 взяла прізвище ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 130).
Двадцять шостого грудня 2007 року ОСОБА_2 уклав з відкритим акціонерним товариством акціонерний банк « Укргазбанк» (надалі Банк) договір кредиту, за умовами якого Банк надав йому кредит у розмірі 50000 доларів США на строк до 24.12.2037 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14% річних для придбання двокімнатної Квартири (надалі Договір Кредиту (т. 1 а.с. 16 - 20)). 
В той же день між ОСОБА_1 та Банком був укладений договір поруки № 1, за умовами якого остання поручилася за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за Договором кредиту (надалі Договір Поруки (т. 1 а.с. 27 - 29)). 
Зі змісту укладеного між Банком та ОСОБА_2 договору іпотеки № 204 від 26.12.2007 вбачається, що Квартира була придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шатерніковою Т.М. за реєстровим номером 1403, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за № 2610392 від 26.12.2007, згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів № 5242641 від 26.12.2007, виданим ПН ХМНО Шатерніковою Т.М., та передана в іпотеку Банку для забезпечення виконання ОСОБА_2 умов Договору Кредиту (надалі Договір Іпотеки( т. 1 а.с. 21 - 26)).
Згідно з п. 2.3.5 Договору Іпотеки предмет іпотеки, яким є Квартира, не знаходиться у спільній власності та не є часткою, паєм. 
Дані про надання ОСОБА_1 згоди на передачу Квартири в іпотеку матеріали справи не містять. 
Четвертого грудня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується даними копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (т.1 а.с. 5). 
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18.01.2016 у справі № 644/10238/15 - ц з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» солідарно стягнуто заборгованість за Договором кредиту у розмірі 15833 долари США 41 цент, пеня в розмірі 2616 грн 82 коп. та штраф за невиконання умов Договору Іпотеки у розмір 2700 грн ( т.1 а.с. 30 - 32).
У відзиві на позов від 02.09.2019 ОСОБА_2 проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечував та наполягав на тому, що кошти за Договором Кредиту виплачувались ним особисто. Десять тисяч доларів США були сплачені ним Банку після продажу квартири АДРЕСА_4 , право власності на яку було набуте у 2004 році до шлюбу зі ОСОБА_1 . Позивач залишилася проживати у Квартирі, але це не доводить право власності на неї, оскільки позивач має лише право користування Квартирою. Шлюб між сторонами був розірваний у 2012 році, а з позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_1 звернулася лише у 2019 році, пропустивши трирічний строк позовної давності ( т.1 а.с. 125 - 128).
Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, що виникли між колишнім подружжям ОСОБА_1 з приводу набутого ОСОБА_2 під час шлюбу майна, проте зробив висновки, що не відповідають обставинам у справі та, як слідство, порушив норми матеріального та процесуального права. 
Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (надалі СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої, третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Позивач не надала суду доказів того, що Квартира була придбана в період шлюбу сторін за її нотаріальною згодою, не надавала вона такої згоди і під час передачі Квартири в іпотеку Банку. 
Як убачається зі змісту статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.
ОСОБА_1 було достовірно відомо про існування заочного рішення Орджонікідзевського районного суду від 18.01.2016 про стягнення боргу за Договором Кредиту та Поруки, яке вона просила переглянути, звернувшись до суду з заявою від 28.01.2016 ( т. 1 а.с. 94 - 95). Здійснюючи поділ майна, яким забезпечене виконання зобов`язань за Договором Кредиту, ОСОБА_1 діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Вказані висновки викладені в постанові Верховного Суду від 3 квітня 2019 року в цивільній справі № 726/831/15-ц, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися при розгляді справ судами.
Зазначене, на думку суду, свідчить про зловживання ОСОБА_1 своїм правом на захист та свідчить про фактичне бажання уникнути відповідальності за невиконання боргових зобов`язань. 
Крім цього, як установлено судом, Квартира, що є предметом поділу, на час ухвалення оскаржуваного рішення суду від 01.11.2019 ОСОБА_2 вже не належала, оскільки 09.09.2019 була реалізована на електронних торгах приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. у межах виконавчого провадження № 58891207 з виконання виконавчого листа № 644/10238/15 - ц від 26.10.2016 (т. 1 а.с. 194).
Згідно з даними свідоцтва про право власності від 10.09.2019 року власником Квартири є ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 195). Суд першої інстанції на зазначений факт уваги не звернув, фактично поділивши між сторонами майно, яке ОСОБА_2 не належало. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується із доводами апеляційних скарг про ухвалення рішення суду при неповному з`ясуванні обставин, без залучення всіх заінтересованих осіб. Тому апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ПАТ АТ «Укргазбанк» належить задовольнити, рішення - скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Колегія суддів ураховує, що 14.11.2019 ОСОБА_3 продав за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу Квартиру ОСОБА_8 (т.2 а.с. 24-27) і на час подачі апеляційної скарги не був власником Квартири . Проте як пояснив апелянт в суді апеляційної інстанції, у випадку задоволення позову ОСОБА_1 можуть бути оспорені проведені 09.09.2011 електронні торги й укладений з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу. Тому колегія суддів уважає, що рішенням суду від 01.11.2019 були вирішені питання про права та обов`язки ОСОБА_3 без залучення його до участі у справі, й підстави для закриття провадження за його апеляційною скаргою відсутні. 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).
ОСОБА_3 сплатив при подачі апеляційної скарги 6358 грн 50 коп. (т.2 а.с. 54), стільки ж сплатило й ПАТ АТ «Укргазбанк» (т.2 а.с. 41,63), тому враховуючий обґрунтованість їх апеляційних скарги зі ОСОБА_1 на їх користь належить стягнути сплачений судовий збір. 
Керуючись ст.ст.  367,368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Ганночка Софії Євгенівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції Акціонерний банк «Укргазбанк», задовольнити.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 1 листопада 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович про поділ майна подружжя відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6358 (шість тисяч триста п`ятдесят вісім) гривень 50 (п`ятдесят) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» 6358 (шість тисяч триста п`ятдесят вісім) гривень 50 (п`ятдесят) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений 6 березня 2020 року.

Головуючий                                                                О.Ю.Тичкова

Судді                                                                        А.В.Котелевець

                                                                       Р.М.Піддубний