У Х В А Л А        
30 березня 2020 року
м. Київ
справа № 2-8750/04
провадження № 61-4420ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Євчевою Оленою Олександрівною, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни дійсним, визнання права власності на земельну ділянку,
В С Т А Н О В И В :
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2004 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано дійсним договір міни, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 1,62 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради, поле №  21 . Зобов`язано відділ земельних ресурсів Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області оформити на ім`я ОСОБА_2 державний акт на земельну ділянку, площею 1,62 га, яка розташована на території Таїровської селищної ради, поле № 21 .
Не погоджуючись з рішенням суду, 16 грудня 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єнчева О. О., подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду з тих підстав, що відповідач не брав участі в розгляді справи, копії оскаржуваного рішення не отримував, інформація, що вказана в протоколі судового засідання від 23 грудня 2004 року та згідно з яким ОСОБА_1 був присутнім під час розгляду справи, не відповідає дійсності. Про існування оскаржуваного рішення суду ОСОБА_1 дізнався після звернення до Товариства з обмеженою відповідальністю «Наша Батьківщина» для проведення топографо-геодезичних робіт. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Єнчевої О. О. на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2004 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни дійсним, визнання права власності на земельну ділянку.
10 березня 2020 року ОСОБА_1 в особі адвоката Єнчевої О. О. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року.
Касаційна скарга обгрунтована тим, що строк на звернення до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції пропущено з поважних причин, оскільки заявник довідався про ухвалення судом оскаржуваного рішення лише у листопаді 2019 року. 
З огляду на викладене, заявник просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Суд апеляційної інстанції встановив, що рішення Київського районного суду м. Одеси ухвалено 23 грудня 2004 року, ОСОБА_1 з апеляційною скаргою звернувся 16 грудня 2019 року, тобто після спливу більше 14 років з моменту постановлення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.
Згідно з протоколом судового засідання від 23 грудня 2004 року в судове засідання з`явилася позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 .
Відповідно до підпункту 13 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинність з 15 грудня 2017 року, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише за умови особливих непереборних обставин.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волі особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (справа «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).
У справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.
Отже, заявлені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними, а тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження відповідно до статті 358 ЦПК України.
За правилами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норми процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не впливають на законність і обґрунтованість судового рішення, а є незгодою заявника з його змістом.
Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої, частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Євчевою Оленою Олександрівною, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни дійсним, визнання права власності на земельну ділянку відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
С. О. Погрібний 
В. В. Яремко