Справа № 145/62/19
Провадження № 22-ц/801/1019/2020
Категорія: 40
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року	Справа № 145/62/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Куленко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2020 року, ухвалене суддею Ратушняком І.О., в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,
встановив:
У грудні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIWWGA0000002098 від 19.05.2008 в сумі 20 833,72 доларів США звернути стягнення на будинок загальною площею 89 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на публічних торгах із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.05.2008 АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 22 607.90 [Долар США] зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, та з кінцевим терміном повернення кредиту 19.05.2015.
19.05.2008  ОСОБА_4 (іпотекодавець) та позивач уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку будинок загальною площею 89 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м. Вказане нерухоме майно розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору іпотеки та враховуючи приписи ст. 6 Закону України «Про іпотеку», іпотека за цим договором також поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі документу зазначеного у договорі іпотеки. 
У порушення відповідних умов кредитного договору позичальник допустив прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором щодо повернення отриманого кредиту, сплати відсотків за користування кредитним коштами, та інших платежів. У зв`язку з вищевикладеним, у позичальника утворилась заборгованість, яка станом на 17.08.2018 становить 151 972,30 [Долар США] та складається з: 20 833.72 [Долар США] - заборгованість за наданим кредитом; 12 114,37 [Долар США] - заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами; 1555,00 [Долар США] - заборгованість по комісії; 117 469,21 [Долар США] - пеня за порушення грошового зобов`язання.
Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом банк зазначає, що до стягнення підлягає заборгованості у розмірі 20833.72 [Долар США].
25.11.2016 помер іпотекодавець ОСОБА_4 . 07.12.2017 позивачем направлено претензію кредитора до Тиврівської державної нотаріальної контори, а 29.05.2018 позивачем отримано відповідь Тиврівської державної нотаріальної контори з якої вбачається, що із заявами про прийняття чи відмову від спадщини ніхто із спадкоємців не звертався. 15.07.2018 АТ КБ «ПриватБанк» на адресу відповідача направив лист-претензію, яка залишена останнім без задоволення.
Вказує, що з копій відповідачів вбачається, що вони були зареєстровані з ОСОБА_4 за однією адресою: АДРЕСА_2 , тому до них перейшло право власності на предмет іпотеки і вони набули статус іпотекодавця і до них у порядку спадкування перейшли права та обов`язки спадкодавця за договором іпотеки. 
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2020 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Також просить стягнути з відповідача судові витрати по справі.
Скарга мотивована тим, що встановивши сукупність обставин, які є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, суд повинен вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а не відмовляти в позові.
Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надійшло.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2020 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до участі в даній цивільній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а провадження у справі закриттю з наступних підстав.
Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, однак, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 19.05.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №VIWWGA0000002098, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 22 607.90 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,25% на місяць (15.00 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом, та з кінцевим терміном повернення кредиту 19.05.2015 (а.с.9-11).
У п. 1.3 вказаного договору зазначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека будинку загальною площею 89,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, 19.05.2008 між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки №VIWWGA0000002098, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором ОСОБА_4 передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: цілий жилий будинок з господарськими будівлями загальною площею 89,00 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 , а також земельні ділянки площею 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд та площею 0,1043 га із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.14-18). 
Іпотекодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00019641170 від 22.02.2018 (а.с.198-199).
21.12.2018 АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставою для звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду із вказаним позовом було те, що позичальник ОСОБА_1 в порушення умов укладеного між ними кредитного договору та норм закону допустила прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором щодо повернення отриманого кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами та інших платежів, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість. 
Банк на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIWWGA0000002098 від 19.05.2008 в сумі 20 833,72 доларів США звернути стягнення на будинок загальною площею 89 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на публічних торгах із встановленням початкової ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 
Разом з тим, із матеріалів цивільної справи №145/491/13-ц, які надійшли на запит апеляційного суду, вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» в 2013 році зверталося до Тиврівського районного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та про виселення осіб, які в ньому проживають. 
У зазначеній справі банк, у зв`язку із порушенням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, заявив вимогу про дострокове повернення частини кредиту, що залишилася, чим змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору. 
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 28.05.2013 залучено до участі у згаданій справі у якості співвідповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які були зареєстровані та проживали у спірному будинку.
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 25.07.2013 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором VIWWGA0000002098 від 19.05.2008 в розмірі 56 892,64 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.02.2013 року складає 454572.21 грн, звернуто стягнення на будинок загальною площею 89.00 кв.м., житловою площею 48.50 кв.м. та земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № VIWWGA0000002098 від 19.05.2008 р.) ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета для його подальшої реалізації встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.
Виселено: ОСОБА_4 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 06.06.2014); ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_6 , які зареєстровані та проживають у згаданому житловому будинку (предмет іпотеки).
Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17.09.2013 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року залишено без змін.
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 липня 2014 року виконання рішення суду від 25 липня 2013 року в частині виселення ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Тиврівському РВ УМВС України у Вінницькій області відстрочено до  втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від  3 червня 2014 року №1304-VII.
Отже, спір між банком та позичальником вирішено. 
Із зазначеного судового рішення від 25.07.2013 у цивільній справі №145/491/13-ц, яке набрало законної сили, випливає, що банк у 2013 році скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №VIWWGA0000002098 від 19.05.2008 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а наявність такого рішення унеможливлює повторне пред`явлення вимог у спорі між тими ж сторонами з приводу стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на один і той же предмет іпотеки.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
Підстави та предмет позову у справі, у якій ухвалено оскаржуване судове рішення, є тотожними підставам та предмету позову у справі №145/491/13-ц, в якій ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили.
Пред`являючи позов у справі, яка переглядається, банк відповідачами зазначив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємців іпотекодавця ОСОБА_4 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Із копії спадкової справи №40-2018 до майна померлого ОСОБА_4 слідує, що із заявами про прийняття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зверталися (а.с.192-200).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час відкриття спадщини були зареєстровані та проживали із спадкодавцем за однією адресою: АДРЕСА_1 , тобто у розумінні ст. 1261 ЦК України вони є спадкоємцями першої черги за законом. Цей факт не заперечувався відповідачами.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ч. 1 ст. 1218 ЦК України).
Житловий будинок з господарськими будівлями по  АДРЕСА_1 належав ОСОБА_4 на підставі договору дарування (а.с.15; а.с.29 т.1 в цивільній справі №145/491/13-ц).
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
У даному випадку, враховуючи, що відповідачами у вказаній справі є спадкоємці померлого ОСОБА_4 , суб`єктний склад сторін (позивач та відповідачі), а також предмет позову (звернення стягнення на предмет іпотеки) є одним і тим самим. Незалучення до участі у розгляді справи ОСОБА_3 ,  ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у якості відповідачів не свідчить про різний суб`єктний склад у справах, оскільки в справі, яка переглядається, вимоги про виселення банком не заявлялося, а тому необхідності в залученні осіб, які зареєстровані в будинку, не було.
Відмінність способів реалізації іпотечного майна, зазначених в рішенні суду від 25.07.2013 та в позові від 21.12.2018, не можна оцінювати як не тотожність вимог, адже в обох випадках йде посилання на одну і ту ж правову норму - ст. 39 Закону України «Про іпотеку», і суть рішення не змінилася – звернено стягнення на предмет іпотеки.
Європейський суд з прав людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №405/12540/13-ц).
Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №VIWWGA0000002098 від 19.05.2008 вже були предметом судового розгляду, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі. 
Керуючись ст. 255, 367, 374, 377, 382-384, 389 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 лютого 2020 року скасувати.
Провадження у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки закрити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 червня 2020 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко