Номер провадження: 22-ц/813/1602/20 
Номер справи місцевого суду: 521/14014/19
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
 
головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:            Громіка Р.Д., 
                        Дрішлюк А.І., 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Панасюка Олега Миколайовича в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, -

В С Т А Н О В И В:

23 серпня 2019 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернулась до суду із позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 23 вересня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій загинув її чоловік та батько неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 . Дана ДТП сталась по вині водія ОСОБА_5 , який керував транспортним засобом з іноземною реєстрацією без полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів.
У зв`язку з цим, відповідно до положень ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ОСОБА_1 вважає, що шкода має бути відшкодована саме Моторним (транспортним) страховим бюро України. А тому вона звернулась до суду із даним позовом та просила суд стягнути з відповідача на її користь та на користь її неповнолітніх дітей страхове відшкодування (регламентну виплату) утриманцям одного померлого в розмірі 65 200 гривень, моральну шкоду в розмірі 17 400 гривень та витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 17 400 гривень, з наведених у позовній заяві правових підстав.
Відповідач по справі, а саме Моторне (транспортне) страхове бюро України, подало суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просило у задоволенні позову відмовити в повному обсязі у зв`язку з тим, що позивач по справі не зверталася до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування протягом 3-х років з моменту ДТП.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року позов задоволено в повному обсязі.
У апеляційній скарзі адвокат Панасюк О.М. в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимогв повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 22 травня 2020 року. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, що містяться у відзиві адвоката Племениченко Г.В.., що діє в інтересах ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.  Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частини 1, 2 статті 22 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до преамбули Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що потерпілим є юридична та фізична особа, життю, здоров`ю та/або майну якої заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
У статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого (стаття 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (стаття 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами.
Відповідно до пункту 39.1 статті 39 вказаного Закону Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.
Основними завданнями МТСБУ є: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом (підпункт 39.2.1. пункту 39.2 статті 39 казаного Закону).
Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2016 року близько 05 годин 30 хвилин ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки «Renault Kangoo» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 (Болгарія), рухаючись у темний час доби по асфальтованій проїзній частині автодороги М-14 (Одеса - Мелітополь - Новоазовськ), проявивши неувагу та грубо порушивши Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, допустив зіткнення з автомобілем марки «Honda CR-V», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водії ОСОБА_5 та ОСОБА_4 загинули від тілесних ушкоджень на місці пригоди.
Смерть ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3 від 24 вересня 2016 року (а. с. 16).
Винною особою у ДТП є ОСОБА_5 , що підтверджується ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 29. Серпня 2017 року по справі №469/601/17, провадження №1-кп/469/95/17, якою кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016150000000232 від 23 вересня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_5 було закрито у зв`язку зі смертю обвинуваченого  (а. с. 13-15).
Позивач ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_4 від 24 вересня 2010 року (а. с. 17).
Позивач та її чоловік є батьками двох дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_5 від 26 січня 2006 року, де батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_1 ; та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_6 від 27 листопада 2013 року, де батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_1 (а. с. 18-19).
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Renault Kangoo», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 (Болгарія), ОСОБА_5 була застрахована в Болгарії відповідно до полісу АВ661915, компанією «Галінстрах», яка була позбавлена права укладати договори страхування міжнародної системи «Зелена карта» з 23 грудня 2004 року, згідно інформації, яка міститься на офіційному сайті МТСБУ та не заперечується відповідачем по справі (а. с. 20-21).
Таким чином, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Renault Kangoo» реєстраційний номер НОМЕР_1 Болгарія) ОСОБА_5 не була застрахована належним чином й водій вважається таким, що не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Відповідно до інформації з офіційного сайту МТСБУ, яка міститься в матеріалах справи та надана позивачем, автомобіль марки «HONDA CR V», державний номерній знак НОМЕР_7 , яким керував ОСОБА_4 , станом на 23 вересня 2016 року (день дорожньо-транспортної пригоди) мав діючий поліс страхування № НОМЕР_8 в ПрАТ «УПСК», тобто, страхування пошкодженого автомобіля відповідало вимогам пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а. с.110). 
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що,  оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 не була застрахована належним чином, тому, відповідно до положень статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, завдана позивачу та її неповнолітнім дітям, відшкодовується саме Моторним (транспортним) страховим бюро України.
Представник позивача надав суду копію опису вкладення до цінного листа №6509106016943 з відбитком штемпеля ПАТ «Укрпошта» від 25 січня 2019 року, в якому позивач відправляла на адресу МТСБУ заяву про страхове відшкодування від 25 січня 2019 року (а. с. 81).
В матеріалах справи також міститься повідомлення кур`єрської служби доставки ТОВ «Двадцять п`ять годин» №1569 від 10 липня 2019 року про відправку на адресу МТСБУ ще однієї заяви про страхове відшкодування від імені ОСОБА_1 (а. с. 44).
У відповідності до вимог п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про разове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди
Позовна заява була подана до суду 23 серпня 2019 року, а трирічний строк спливав тільки 23 вересня 2019 року, тобто позивач звернулась до суду із позовними вимогами за захистом порушених прав в межах строку позовної давності.
Дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 23 вересня 2016 року та внаслідок якої загинув ОСОБА_4 , є страховим випадком.
Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 000,00 грн. на одного потерпілого (відповідно до норм, які діяли на час настання ДТП). Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.
Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказаною нормою закону встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
Перелік осіб, які мають право на відшкодування, передбачені у частині першої статті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності;  4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.
Дружина померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_1 на час дорожньо-транспортної пригоди не працювала, що підтверджується відомістю з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суму виплачених доходів та утриманих податків №1377 від 22.07.2019р., за період з першого кварталу 2014 року до 4 кварталу 2016 року у неї був відсутній будь-який дохід (а. с. 22). Вона доглядала малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та неповнолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 1200 ЦК України ОСОБА_1 , як дружина померлого і як матір, яка доглядає за дітьми померлого ОСОБА_4 , має право на відшкодування шкоди до досягнення дітьми 14-ти років.  ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , тому ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди до 2027 року, тобто протягом періоду, який становить більше ніж 8 років. Діти померлого, ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має право на відшкодування шкоди до досягнення ним 18 років, а саме до 2031 року, тобто протягом 12 років, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має право на відшкодування шкоди до досягнення нею 18 років, а саме до 2023 року, тобто протягом 4 років. Оскільки померлий ОСОБА_4 на момент смерті офіційно не працював відповідно до інформації з Головного управління ДПС в Одеській області  (а. с. 52-53), тому розрахунок проведений з урахуванням мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, що становить 1 450 гривень.
Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям ОСОБА_4 становить більш ніж 100 000 гривень, а розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, не може становити більше такої суми на одного потерпілого, відповідно до норм, які діяли на час ДТП, тому  позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі й МТСБУ  зобов`язано сплатити страхове відшкодування (регламентну виплату) утриманцям одного померлого в розмірі 65 200 гривень.
Відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Оскільки, середня заробітна плата на дату ДТП, а саме на 23.09.2016 року, складала 1 450 гривень, тому загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить 17 400 гривень також підлягає стягнення з МТСБУ у зв`язку з втратою чоловіка та батька своїх дітей підлягають задоволенню. 
Судом першої інстанції встановлено, що поховання ОСОБА_4 було проведено позивачкою ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про поховання № НОМЕР_9 від 27 вересня 2016 року (а. с. 23), за договором про поховання №024891 від 27.09.2016р. та квитанцією  ОСОБА_1 сплатила за поховання 15 930 гривень (а. с. 24), за рахунком-фактури б/н від 29.09.2016р. ФОП ОСОБА_7 було проведено благоустрій могили, поліровка каменю та його доставка на загальну суму 5 420 гривень (а. с. 26), а всього витрати на поховання ОСОБА_4 склали 21 350 гривень.
Згідно пункту 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Оскільки сума відшкодування шкоди особі, яка здійснила поховання не може бути більшою ніж 17 400 гривень, тому суд першої інстанції правильно вважав, що витрати на поховання підлягають задоволенню в сумі 17 4000 грн., й загальна сума стягнення з МТСБУ не перевищує розмір страхового відшкодування в 100 000 гривень.
Доводи адвоката Панасюка Олега Миколайовича в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що МТСБУ не відповідає за шкоду, яка завдана водієм автомобіля з іноземною реєстрацією у зв`язку з тим, що це не відповідає вимогам положення статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не приймаються до уваги за таких підстав.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а саме, наявність правових підстав для відшкодування страхового відшкодування з МТСБУ, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Однак в судовому засіданні ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідач не довів належними, допустимими, достовірними доказами те, що у даному випадку відсутні правові підстави для відшкодування страхового відшкодування на користь позивача внаслідок загибелі водія ОСОБА_4 під час ДТП.
Судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що водій автомобіля «Renault Kangoo», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 (Болгарія), був громадянин України ОСОБА_5 , який визнаний винним у ДТП, що сталася 23 вересня 2016 року, що підтверджується ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 29 серпня 2017 року (а. с. 13-15).
Підставою для відмови у виплаті відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 вказаного Закону є обставина, відповідно до якої шкода заподіяна транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно до положень пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
Таким чином, шкода не відшкодовується у тому випадку, якщо пошкоджений транспортний засіб не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Автомобіль марки «HONDA CR V», державний номерній знак НОМЕР_7 , яким керував ОСОБА_4 , станом на 23 вересня 2016 року (день дорожньо-транспортної пригоди) мав діючий поліс страхування № НОМЕР_8 в ПрАТ «УПСК», тобто, страхування пошкодженого автомобіля відповідало вимогам пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а. с. 110). 
Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що,  оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 не була застрахована належним чином, тому, відповідно до положень статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, завдана позивачу та її неповнолітнім дітям, відшкодовується саме Моторним (транспортним) страховим бюро України.
Також колегія суддів не погоджується з посиланням адвоката Панасюка О.М. в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано, що  позивач  пропустила строк для звернення до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок загибелі водія ОСОБА_4 під час ДТП. 
У абзацах чотири та п`ять пункту 23 постанови Пленуму «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив судам, що «на вимоги, що випливають із договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, поширюється загальний строк позовної давності, встановлений тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), що обчислюється із дня закінчення дії договору. 
Строки, передбачені статтею 33 Закону №1961-IV для звернення до страховика, а у випадку, зазначеному в статті 41 цього Закону, - до МТСБУ, із заявою про дорожньо-транспортну пригоду, не є строками здійснення потерпілим свого права на отримання страхового відшкодування. Тому у разі відмови страховика від прийняття документів на отримання страхового відшкодування з посиланням на пропущення цих строків потерпілий має право звернутися до суду з метою вирішення спору по суті». 
У відповідності до вимог пункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про стразове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Позовна заява ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей була подана до суду 23 серпня 2019 року, а трирічний строк спливав тільки 23 вересня 2019 року, отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач звернулася до суду із позовом за захистом порушених прав в межах строку позовної давності.
За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. 
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.  
У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
В судовому засіданні позивачем належним чином доведено, що право позивача на відшкодування страхового відшкодування порушено відповідачем, й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивача підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові  від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, суд першої інстанції  всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі. 
Інших правових доводі вимог апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає. 
  Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Панасюка Олега Миколайовича в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 22 травня 2020 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду:                                              М.М.Драгомерецький   

                                                                                                            А.І.Дрішлюк

                                                                                                            Р.Д.Громік