ПОСТАНОВА
Іменем України

31 березня 2020 року 
Київ
справа №819/1729/17
адміністративне провадження №К/9901/50589/18
адміністративне провадження №К/9901/51277/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу 
за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Державної міграційної служби України
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня               2017 року (головуючий суддя - Мартиць О.І., судді: Баб`юк П.М, Мірінович У.А.)
та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня               2018 року (головуючий суддя - Пліш М.А., судді: Ільчишин Н.В., Макарик В.Я.)
у справі №819/1729/17
за позовом ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України                                                                                
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
I. РУХ СПРАВИ
1.          У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року №333-17 та зобов`язати надати йому статус особи, яка потребує додаткового статусу.  
2.          В обґрунтування позову зазначив, що постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2017 року у справі №822/96/17, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 квітня                2017 року, визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29 грудня 2016 року №33, яким йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні. У висновках судів зазначено, що відповідачем досліджено поточну ситуацію в країні його походження, достовірно встановлено наявність війни, проте зроблено хибний висновок, що йому не загрожуватиме небезпека у разі повернення в окремі міста (зокрема у м. Хама). Позивач вважає, що йому мав би бути наданий статус особи, яка потребує .додаткового захисту відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Однак, згідно з повідомленням від 8 серпня 2017 року йому повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 21 липня          2017 року №333-17 що, на його думку, є незаконним. Тому враховуючи повторну протиправну відмову у наданні йому відповідного статусу, ігнорування державним органом висновків суду, просить зобов`язати відповідача надати йому такий статус.
3.          Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня            2017 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від              21 липня 2017 №333-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирії ОСОБА_1 . Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 9 грудня 2016 року  №2. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
4.          Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів в частині, якою йому відмовлено в задоволенні позову, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 9 грудня          2016 року №2 та в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
5.          Відповідач також не погодився з вказаними рішеннями судів і звернувся з касаційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.   
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
6.          Судами встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської республіки, уродженцем м. Хама, національність сирієць, віросповідання алавіт, рідна мова арабська, освіта незакінчена вища, сімейний стан одружений. З 1998 року по 2008 рік навчався в школі №15 м. Хама. 
7.          На територію України прибув 26 жовтня 2010 року повітряним шляхом в м. Одеса по візі типу «О», термін дії з 11 жовтня 2010 року до 15 листопада 2010 року. З жовтня 2010 року по лютий 2013 року навчався на підготовчих курсах для іноземних громадян державного вищого навчального закладу Тернопільського державного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України, а 15 лютого 2013 року згідно з наказом №49 відрахований як студент 1 курсу (2 семестр) через несплату за навчання та пропуски занять. 3 липня 2013 року одружився з громадянкою України ОСОБА_3 .
8.          20 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області і рішенням Державної міграційної служби України від 5 грудня 2013 року №689-13 громадянина Сирії ОСОБА_1 визнано особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». 
9.          Документований Державною міграційною службою України 4 липня 2014 року посвідченням особи, що потребує додаткового захисту серії НОМЕР_1 з терміном дії до 5 грудня 2018 року. 26 березня 2015 року надав пояснення, що по причині важкої політичної ситуації в Україні, бойовими діями на сході України та відсутністю роботи, засобів для проживання, вирішив виїхати з України. 
10.          27 березня 2015 року звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області із заявою про позбавлення його статусу особи, що потребує додаткового захисту в Україні у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Німеччини. 
11.          За вказаним зверненням ОСОБА_1 Управлінням Державної міграційної служби України в Тернопільській області надіслано подання на втрату статусу особи, що потребує додаткового захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України від 12 серпня 2015 року №544-15 ОСОБА_1 втратив додатковий захист у зв`язку з отриманням притулку чи дозволу на постійне проживання в іншій країні. 
12.          25 вересня 2016 року Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області надіслано ОСОБА_1 повідомлення №02 про втрату додаткового захисту. 
13.          Наказом управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 25 вересня 2016 року №38 посвідчення особи, що потребує додаткового захисту НОМЕР_1 визнано недійсним.
14.          2 жовтня 2016 року Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області надіслано лист - інформування до Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області. 
15.          9 грудня 2016 року ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.
16.          Наказом управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області №33 від 29 грудня 2016 року прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , і того ж дня позивач під особистий підпис отримав повідомлення №03 про відмову в оформленні документів, яке було ним оскаржено до суду. 
17.          Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня          2017 року по справі №822/96/17, залишеною без змін, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2017 року, визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 29 грудня 2016 року №33.
18.          Згідно з повідомленням від 8 серпня 2017 року позивачу повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року №333-17. 
IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
19.          Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з наявності загальновідомих офіційних документів та повідомлень ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт, а відповідач приймаючи спірне рішення не надав належної оцінки тому, що на час звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з`ясував характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на батьківщину.
20.          У зв`язку з чим, суди дійшли висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року №333-17 про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню. 
21.          Що ж стосується вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то суди відмовляючи в її задоволенні послались на те, що це є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ 
22.          В обґрунтування касаційної скарги позивач зазначив, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неповноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (пункт 25 постанови Пленуму ВАСУ від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні».
23.          Позивач вважає, що в даному випадку не має погреби у повторному розгляді його заяви, оскільки це не забезпечить належного захисту його прав, а тому вимога про зобов`язання відповідача надати йому статус біженця або особи, що потребує додаткового захисту є обґрунтованою та такою, що заслуговує на увагу суду.
24.          На думку позивача, застосування вказаного способу судового захисту його прав відповідає практиці Європейського Суду з прав людини у справах «Гарнага проти України» (пункт 29) та «Гурепка проти України» (пункт 59), в яких суд зазначив, «що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце». 
25.          Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.      
26.          Аналізуючи встановлені судами обставини, позивач вважає, що вимога про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту (статусу біженця) відповідає вимогам ефективного засобу юридичного захисту, а тому є обґрунтованою та законною.        
27.          Відповідач, в обґрунтування касаційної скарги вказує, що судами попередніх інстанцій не враховано, що з моменту втрати позивачем статусу особи, яка потребує додаткового захисту він території України не залишав, до міграційної служби щодо легалізації на території України не звертався. Тобто, свідомо порушував чинне законодавство України. 
28.          Звертає увагу, що позивач добровільно відмовився від статусу особи, яка потребує додаткового захисту. 
29.          На момент подання заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління ДМС України в Хмельницькій області, перебував нелегально більше року на території України, у зв`язку з чим, позивач порушив порядок звернення за захистом в Україні, передбачений частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
30.          Тобто, несвоєчасне звернення заявника за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині.
31.          Суди попередніх інстанцій в порушення статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України не дослідили та не врахували ті обставини, що позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту до УДМС України в Хмельницькій області лише тоді, коли був виявлений Хмельницьким МВ УДМС України в Хмельницькій області як правопорушник, який незаконно перебував на території України.               
32.          Відповідач зазначив, що викладений позивачем факт небажання служити в армії Сирії не може розглядатись, як форма переслідування, та інформація щодо його призову до лав сирійської армії піддається сумніву. 
33.          Відповідно до пунктів 167 глави V Керівництва з процедури і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, відповідно до Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року щодо статусу біженців, факт ухилення від військової служби чи дезертирство є кримінальним злочином.
34.          Позивач в країні громадянської належності за ознакою віросповідання не переслідувався, а озвучена ним інформація в протоколі співбесіди від 20 грудня         2016 року, що він «має іншу релігію алавіт, та можливість проживати лише у Латакії та Тартус» підлягає сумніву, і не обмежується двома містами, оскільки заявник може проживати на території Сирії, яка контролюється урядовими військовими. 
35.          Крім того, після отримання повідомлення про втрату особи, що потребує додаткового захисту свідомо приховав та не повернув посвідчення особи, що потребує додаткового захисту, яке визнане недійсним наказом УДМС в Хмельницькій області ще у вересні 2015 року, а під час співбесіди від 20 грудня 2016 року зауважив «а що я мав залишитись без документа?», тим самим грубо порушив правила перебування іноземців в Україні.
36.          Більше того, позивач подав неправдиві відомості у анкеті від 9 грудня 2016 року та приховав притягнення його до кримінальної відповідальності.  
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ 
37.          Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
38.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
39.          Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
40.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
41.          Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
42.          Абзац п`ятий частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вказує, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті               1 цього Закону, відсутні.
43.          Частиною першою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
44.          У частині п`ятій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
45.          Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
46.          Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
47.          Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
48.          Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
49.          Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
50.          Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
51.          Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
52.          Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
53.          Як встановлено судами, позивач звертаючись із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, послався на те, що в його країні Сирії війна, а він не відноситься до людей, які можуть взяти в руки зброю, тому у разі повернення додому його або заберуть в армію, або посадять у в`язницю. 
54.          За результатами проведених з позивачем співбесід, що зафіксовано в протоколах від 20 грудня 2016 року та від 6 квітня 2017 року у справі №2016 ТЕ-0002, посадовою особою відповідача 6 липня 2017 року складено висновок, відповідно до якого загальновідомий факт внутрішнього збройного конфлікту у Сирії підтверджується численною інформацією із ЗМІ та міжнародними організаціями (УВКБ ООН), Міжнародний комітет Червоного Хреста, «Хьюман Райтс Вотч», «Міжнародна амністія». Зазначено, що твердження ОСОБА_1 різняться і є недостовірними, він є грубим порушником міграційного законодавства, притягувався до кримінальної відповідальності в Україні, а повторне звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про зловживання ним процедурою, тому умови передбачені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» в даній справі застосовувати повторно недоцільно. У разі повернення до Сирії - міста Дамаск, Латакія, Тартус, Хама, тобто на території, що не контролюються терористичними угрупуваннями, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання додаткового захисту.
55.          Як зазначено судами, на офіційній сторінці Посольства України в Сирійській Арабській Республіці розміщені рекомендації МЗС України громадянам України у зв`язку із збройним конфліктом та високим рівнем терористичних загроз в Сирійській Арабській Республіці (від 10 серпня 2016 року), зокрема, зазначено, що у зв`язку із збройним конфліктом та високим рівнем терористичних загроз в Сирійській Арабській Республіці, зокрема, подальшим загостренням безпекової ситуації в м. Алеппо, МЗС України в черговий раз наполегливо рекомендує громадянам України утриматися від поїздок до Сирії, а тим співвітчизникам, хто продовжує перебувати в цій країні, негайно залишити її територію.
56.          Зазначено, що недотримання цих рекомендацій загрожує особистій безпеці громадян, що пов`язано із нездатністю сирійських органів влади контролювати безпекову ситуацію на всій території країни.
57.          Резолюцією №2314 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7798 засіданні 31 жовтня 2016 року, висловлено тривогу в зв`язку з тим, що через застосування хімічних отруйних речовин в якості зброї в Сирійській Арабській Республіці продовжують гинути і отримувати каліцтва цивільні особи.
58.          При цьому, резолюцією №2332 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7849 засіданні 21 грудня 2016 року:
- висловлено обурення з приводу неприйнятного і наростаючого рівня насильства і загибелі в результаті сирійського конфлікту значно більш чверті мільйона чоловік, в тому числі десятків тисяч дітей;
- рішуче засуджено довільні затримання і катування людей в Сирії, зокрема в тюрмах і місцях утримання під вартою, а також викрадення людей з метою і без мети викупу, захоплення заручників і насильницькі зникнення;
- з глибокою стурбованістю відзначено, що безкарність в Сирії призводить до широкомасштабних порушень прав людини і зазіханням на них.
59.          Також, суди попередніх інстанцій вказали, що у засобах масової інформації, розміщених у мережі Інтернет, міститься, зокрема, повідомлення від 12 грудня           2016 року (http://www.bbc.com/) та від 16 грудня 2016 року (http://newsyou.info/), що Організація із заборони хімічної зброї висловила стурбованість у зв`язку із надходженням від ЗМІ новин про застосування хімічної зброї в сирійській провінції Хама.
60.          В останньому джерелі (від 16 грудня 2016 року) також вказується, що в результаті ударів і численних обстрілів терористами житлових районів в провінції Хама загинули щонайменше 53 людини, серед яких 16 дітей.
61.          Аналізуючи встановлені судами фактичні обставини справи, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та що відповідач не надав належної оцінки тому, що на час звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з`ясував характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на батьківщину.
62.          Ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, конфлікт є всеохоплюючим, кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.
63.          Крім того, ситуація у країні Сирії неодноразово досліджувалася Верховним Судом у своїй практиці, зокрема, у постановах від 25 липня 2019 року у справі №815/7180/16, від 27 грудня 2019 року у справі №820/4137/16.
64.          Так, ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби. 
65.          Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують факти того, що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача.
66.          З огляду на наведене, Верховний Суд вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідач не надав належної оцінки тому, що на час звернення позивача за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з`ясував характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на батьківщину.
67.          Тому, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про визнання рішення Державної міграційної служби України від 21 липня 2017 року №333-17 протиправним та скасували його. 
68.          Водночас, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Державної міграційної служби України зобов`язати надати позивачу статус особи, яка потребує додаткового статусу, з огляду на наступне.
69.          Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
70.          Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, вбачається, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
71.          Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
72.          Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.
73.          Враховуючи те, що повноваження прийняти рішення про визнання громадянина біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до виключної компетенції відповідача, то адміністративний суд позбавлений можливості підміняти інших суб`єктів владних повноважень.
74.          Разом з тим, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
75.          Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
76.          Отже, враховуючи, що рішення відповідача від 21 липня 2017 року №333-17 скасовано, суди обґрунтовано зобов`язали відповідача з метою захисту прав позивача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 9 грудня 2016 року №2. 
77.          З огляду на наведене, доводи касаційної скарги позивача про те, що в даному випадку не має потреби у повторному розгляді його заяви, оскільки це не забезпечить належного захисту його прав, у зв`язку з чим необхідно зобов`язати відповідача надати йому статус біженця або особи, що потребує додаткового захисту є необґрунтованими.
78.          Оцінюючи доводи касаційної скарги відповідача, Верховний Суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
79.          Враховуючи наведене, Верховним Судом не встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, у зв`язку з чим погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
80.          Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
81.          З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року N460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд,  
П О С Т А Н О В И В:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2018 у справі №819/1729/17- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
О.А. Губська
О.В. Калашнікова,
Судді Верховного Суду