ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4085/20 Справа № 199/2085/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
                       головуючого - судді Демченко Е.Л.
                       суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
                       при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , діючих в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року по справі за позовом  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які є законними представниками ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення та за зустрічним позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , в своїх  інтересах та в інтересах неповнолітнього  ОСОБА_3 , до ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , третя особа - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради, про визнання спільною власністю, виділ в натурі, визнання протиправними та скасування рішення, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності, - 
в с т а н о в и л а:

       У квітні 2018 року  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які є законними представниками ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, мотивуючи його тим, що 30 травня 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_5 , ОСОБА_6 отримали у власність 53/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , кожний по 53/200 частині. 
       Вказували, що 04 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_4 отримав у власність 47/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 . 
       Зазначали, що після придбання будинку вони дізнались про те, що з 2010 року, з дозволу колишніх його власників, там проживають та були зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 проживає разом з батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , втім зареєстрованим там ніколи не був. 
       Посилаючись на те, що колишні власники будинку попереджали сім`ю ОСОБА_1 про необхідність звільнити займане ними приміщення у зв`язку з його продажем, чого зроблено не було ні до продажу будинку ні після, що перешкоджає їм у належному користуванні своєю власністю, а тому просили суд ухвалити рішення, яким усунути їм перешкоди у здійсненні права власності на домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення.
       У травні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які також діють в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , звернулись до суду з уточненим позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради, про визнання спільною власністю, виділ в натурі, визнання протиправними та скасування рішення, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, про визнання права власності, мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які у 2009 році запропонували їй та її чоловіку ОСОБА_2 збудувати на земельній ділянці, яку вони отримали у спадок після смерті свого батька, будинок та не витрачати грошові кошти не оренду житла, за їх пропозицією ОСОБА_2 за спільні з ОСОБА_1 грошові кошти, власноручно будував будинок літ.А-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, який складається з з приміщень поз.(2-1) коридор, площею 6,9 кв.м, (2-2) кухня-їдальня, площею 16,1 кв.м, прим. поз.(2-3) санвузол, площею 6,0 кв.м, прим. поз.(2-4) житлова кімната, площею 14,5 кв.м, прим. поз.(2-5) житлова кімната, площею 7,5 кв.м, та такі господарчі будівлі та споруди: літ.З - сарай, №6 - споруди. 
       Зазначали, що після того як було побудовано будинок, влітку 2010 року, вони вселилися до нього, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 зареєстрували їх у АДРЕСА_1 та вони стали там проживати. Наприкінці 2016 року вони помітили, що до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , одиноких жінок похилого віку, які вели досить замкнутий спосіб життя, стали навідуватись підозрілі люди, після чого тітки їх повідомили про те, що взяли у борг велику суму грошей та мають намір продати свою частину будинку, яку продали у 2017 році та зникли у невідомому їм напрямку. 
       Вказували, що у проданій частині домоволодіння АДРЕСА_1 почалися ремонті роботи та у нього заселилися нові власники, а у середині грудня 2017 року на їх ім`я прийшов лист від ОСОБА_4 , який запропонував їм добровільно виселитися та повідомив їх про те, що він є новим власником їхнього будинку. Після отримання даного листа вони дізнались про наявність договору купівлі-продажу від 04 серпня 2017 року. 
       Посилаючись на те, що правочин стосовно домоволодіння є недійсними, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 шляхом вчинення шахрайських дій заволоділи спірним нерухомим майном, яке згодом відчужили на користь ОСОБА_11 , а тому правочин стосовно частини домоволодіння квартири АДРЕСА_1 є нікчемним, а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , ОСОБА_12 домоволодіння АДРЕСА_1 ; виділити в натурі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з: літ.А'-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, яка складається з приміщень поз.(2-1) коридор, площею 6,9 кв.м, (2-2) кухня-їдальня площею 16,1 кв.м, прим. поз.(2-3) санвузол, площею 6,0 кв.м, прим. поз.(2-4) житлова кімната, площею 14,5 кв.м, прим. поз. (2-5) житлова кімната, площею 7,5 кв.м, та такі господарчі будівлі та споруди: літ.З - сарай, №6 - споруди; визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право спільної часткової власності, в рівних частках, на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з: літ.А'-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, яка складається з приміщень поз.(2-1) коридор, площею 6,9 кв.м, (2-2) кухня-їдальня площею 16,1 кв.м, прим. поз.(2-3) санвузол, площею 6,0 кв.м, прим. поз.(2-4) житлова кімната, площею 14,5 кв.м, прим. поз.(2-5) житлова кімната, площею 7,5 кв.м, та такі господарчі будівлі та споруди: літ.З - сарай, №6 - споруди, з правом реєстрації у відповідних органах; виділити у власність в натурі земельну ділянку в АДРЕСА_1 а під будівлями: літ.А'-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22.00 кв.м, яка складається з приміщень поз.(2-1) коридор, площею 6,9 кв.м, (2-2) кухня-їдальня, площею 16,1 кв.м, прим. поз.(2-3) санвузол, площею 6,0 кв.м, прим. поз.(2-4) житлова кімната, площею 14,5 кв.м, прим. поз.(2-5) житлова кімната, площею 7,5 кв.м, та такі господарчі будівлі та споруди: літ.З - сарай, №6 - споруди; визнати протиправним та скасувати рішення, індексний номер 33124233 від 23 грудня 2016, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В. про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 47/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 18246253, вчинений 22 грудня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В., на 47/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 ; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 18246072, вчинений 22 грудня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В., на 47/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 ; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 18246119, вчинений 22 грудня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В., на 47/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 ; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 18246201, вчинений 22 грудня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В., на 47/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , зареєстрований в реєстрі за номером 3-763; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 22696692, вчинений 03 жовтня 2017 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В. на 47/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . 
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат. Заходи забезпечення позову скасовано. 
       В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 , діючи також в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вони за власні кошти та власними силами, з дозволу тіток ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , на належній їм земельній ділянці, побудували будинок, з 2009 року по 2017 рік вони разом з тітками проживали як одна родина та вели спільне господарство, з їх дозволу вони були зареєстровані у спірному домоволодінні, іншого житла їх родина немає, спірним правочином та діями тіток порушуються права дитини. Рішенням порушуються права на житло, гарантовані Конституцією України. 
       В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , діючи також в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити повністю. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , будучи одинокими особами похилого віку, запропонували переїхати до них та здійснити на їхній земельній ділянці будівництво житла для їхньої молодої родини, де вони після завершення будівництва і були прописані. З 2009 року по 2017 рік вони разом з тітками проживали однією родиною та вели спільне господарство. Наголошував на висновку Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради про недоцільність позбавлення житла дитини. В апеляційній скарзі заявлено клопотання про призначення у даній справі судової експертизи.
       Позивач за первісним позовом  ОСОБА_5  надала відзив на апеляційні скарги, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційні скарги залишити без задоволення. Зазначала, що житловий будинок АДРЕСА_1  належав на праві власності  ОСОБА_8  та ОСОБА_7 . Наполягала на тому, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ніколи не мали права власності на спірне нерухоме майно та помилково вважають себе його власниками. 
       01 червня 2020 року апелянт  ОСОБА_2 та апелянт ОСОБА_1 , кожен окремо, подали чергові заяви про відкладення слухання справи у зв`язку з запровадження загальнодержавного карантину. 
       02 червня 2020 року позивач ОСОБА_5 подала заперечення на чергові клопотання про відкладення слухання справи. Зазначала про те, що постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 встановлено можливість послаблення карантину для регіонів, що відповідають відповідним критеріям, до яких відноситься і Дніпропетровська область. 
       Колегія суддів вважає, що заяви  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до задоволення не підлягають у зв`язку з наступним. 
       В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
       Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
       Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").
       Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
       Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
       Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). 
       Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року №87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин. 
       Розгляд справи за апеляційними скаргами було відкладено 24 березня 2020 року та 28 квітня 2020 року. 
       Посилання заяв від 01 червня 2020 року на загальнодержавний карантин, як на підставу для чергового відкладення справи, не може бути прийнято до уваги, оскільки постанова Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року не зупинила роботу судів і не містить заборони участі сторін у судових засіданнях.
       Наразі карантинні заходи є послабленими, з 12 травня 2020 року дозволена робота адвокатських офісів, а з 01 червня 2020 року Україна перейшла на 3 етап карантинних послаблень.
       Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України).
       Апелянти проживають у м.Дніпро та мають об`єктивну можливість з`явитися у судове засідання. 
       Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась. 
       Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. 
       Таким чином, колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином сповіщених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
       Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній, і додатково поданими, доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що домоволодіння АДРЕСА_1 , належало на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.2 а.с.93-142).
       Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 грудня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3-1070, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_9 купив 53/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (т.2 а.с.131-132).
       30 травня 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. та зареєстрованого у реєстрі за №2384, за яким ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали у власність 53/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з: літ.А-1 - житловий будинок, шл/бл., загальною площею - 58,2 кв.м, житловою площею - 23,4 кв.м, літ.Б - сарай, цегла, літ.В (н/дБ) - сарай (тим.), цегла, літ.Ж,3 - сараї (тим.), дер., літ.Г,Д - навіси, мет., літ.Е - вольєр, літ.И - вбиральня, шиф., №1-11,1- споруди. Того ж дня договір був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.7-8,9,10).
       04 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3-763, за яким ОСОБА_4 отримав у власність 47/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з: літ.«А1-1» - житлова прибудова, загальною площею 51,0 кв.м, житловою площею 22,0 кв.м, що складається з приміщень: поз.2-1 коридор 6,9 кв.м, 2-2 кухня-їдальня 16,1 кв.м, 2-3 санвузол 6,0 кв.м, 2-4 житлова кімната 14,5 кв.м, 2-5 житлова кімната 7,5 кв.м та господарчі споруди літ.З - сарай (тим.), №6 - споруди (т.1 а.с.11-12, 13,14).
       На 04 серпня 2017 року в зазначеному домоволодінні, крім ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зареєстровані також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №6381 (т.1 а.с.15).
       На 12 січня 2018 року в зазначеному домоволодінні зареєстрованими є ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знято з реєстрації 22 травня 2017 року та 09 жовтня 2017 року відповідно, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які були зареєстровані 03 червня 2010 року та 20 червня 2011 року відповідно та знятті з реєстрації 06 листопада 2017 року, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №325 (т.1 а.с.16).
       Судом за клопотанням позивачів за зустрічним позовом було призначено судову будівельно-технічну експертизу та допитано свідків. 
       Задовольняючи первісні позовні вимоги суд вважав, що визначальним є захист права власності позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , як нових власників домоволодіння АДРЕСА_1 , правові підстави для визнання спірного правочину недійсними вважав відсутніми та, оцінивши у сукупності всі надані докази на підтвердження зустрічних позовних вимог, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд прийшов до висновку, що судом під час розгляду справи достовірно не встановлено, що житлова прибудова «А1-1», загальною площею 51,0 кв.м, житловою площею 22,0 кв.м, що складається з приміщень: поз.2-1 коридор 6,9 кв.м, 2-2 кухня-їдальня 16,1 кв.м, 2-3 санвузол 6,0 кв.м, 2-4 житлова кімната 14,5 кв.м, 2-5 житлова кімната 7,5 кв.м є спільним майном сім`ї ОСОБА_1 та сім`ї ОСОБА_7 . 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.
       Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
       Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).
       Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
       Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
       Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. 
       Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
       Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
       Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
       Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
       Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
       Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
       Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
       Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
       У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
       Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).
       Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
       Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
       Схожі за змістом висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18).
       Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
       Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
       Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
       Колегія суддів приймає до уваги те, що сам факт переходу права власності на домоволодіння до іншої особи не є безумовною підставою для втрати права на житло колишніми членами сім`ї власника цього нерухомого майна.
       Втім звертає увагу на те, що у справі, яка переглядається, встановлено, що відповідачі вселились до спірного домоволодіння з дозволу колишніх власників, та  фактично вони не були членами сім"ї колишніх власників, оскільки доказів ведення ними спільного господарства дана справа немає, а тому задоволення первісних позовних вимог нових власників є законними. Відповідачі не мають правових підстав для користування спірним будинком. 
       Зустрічні позовні вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю спірного домоволодіння колишніх власників будинку ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є недоведеними, необґрунтованими та безпідставними, доводи приведені в апеляційних скарга цих висновків не спростовують. 
       Правові підстави для задоволення зустрічних позовних вимог про виділення в натурі частини житлового будинку літ.А-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, який складається з приміщень поз.(2-1) коридор, площею 6,9 кв.м, (2-2) кухня-їдальня площею 16,1 кв.м, прим. поз.(2-3) санвузол, площею 6,0 кв.м, прим. поз.(2-4) житлова кімната, площею 14,5 кв.м, прим. поз.(2-5) житлова кімната, площею 7,5 кв.м, та такі господарчі будівлі та споруди: літ.З - сарай, №6 - споруди, та визнання права власності на цю частину житлового будинку та виділення в натурі земельної ділянки під будівлею в даному випадку також відсутні та доводи апеляційних скарг їх не доводять. 
       Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
       Відповідно до пунктів 1 та 9 частини першої статті 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав. Реєстраційною дією є державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з нього.
       Загальними засадами державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав та її публічність; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (частина перша статті 3 цього Закону).
       За змістом статті 10 зазначеного Закону під час прийняття рішення щодо реєстраційних дій державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, у тому числі й відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах.
       Відповідно до частин другої - третьої статті 13 Закону №1952-IV на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості про: 1)нерухоме майно; 2)право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права; 3)інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав; 4)обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень. У разі відсутності відкритого на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих прав вносяться до спеціального розділу Державного реєстру прав, крім випадків, коли така державна реєстрація проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. Після відкриття на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень переносяться до такого розділу. 
       Суди мають врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є  скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права (пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). 
       Вимоги про визнання протиправним та скасування рішення, індексний номер 33124233 від 23 грудня 2016, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В. про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 47/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 18246253, вчинений 22 грудня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В., на 47/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 ; скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 18246072, вчинений 22 грудня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В., на 47/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 ; скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 18246119, вчинений 22 грудня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В., на 47/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 ; скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності 18246201, вчинений 22 грудня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського міського нотаріального округу Демуш Є.В., на 47/400 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 також не можуть бути задоволені.
       Крім того, наразі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є колишніми власниками спірного домоволодіння, права власності на яке належить позивачам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
       Вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 , як покупцем, та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , як продавцями, також до задоволення не підлягають. 
       Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
       Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
       В апеляційних скаргах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначають про нікчемність оспорюваного ними договору купівлі-продажу, зокрема з підстав того, що він був вчинений без дозволу органу опіки та піклування та на час його вчинення там був зареєстрований малолітній ОСОБА_3 , що не може бути прийнято до уваги, оскільки статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.
       Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. 
       В той же час правочин вчинявся власниками домоволодіння, які не є батьками малолітнього ОСОБА_3 або особами, які їх замінюють, та право власності на домоволодіння у ОСОБА_3 було відсутнє. 
       Колегія суддів звертає увагу на те, що частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
       Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.
       Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
       Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
       Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
       Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
       Відповідно до ч.1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупністю таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
       Згідно з ч.1 ст.104 ЦПК України, про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.
       Відповідачами за первісним позовом під час розгляду справи у суді першої інстанції, з метою доведення своїх зустрічних позовних вимог, було заявлено клопотання про призначення по справі будівельно-технічної експертизи, клопотання було задоволене та ухвалою Амур-Нижньоджніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року призначено по справі будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1.Чи можливо визначити/встановити дійсну дату будівництва кв.2 (А1-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, в будинку АДРЕСА_1 , якщо це можливо, визначити дату будівництва? 2.У разі можливості, якщо будівництво здійснювалося в різні роки, визначити конструкції (фундамент, стіни, підлогу тощо) і рік їх побудови? 3.Чи дійсно кв.2 (А1-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, в будинку АДРЕСА_1 було збудовано у 1991 році? 4.Чи дійсно кв.2 (А1-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, в будинку АДРЕСА_1 було збудовано у 2010 році? (т.1 а.с.229-230). 
       Справу було направлено до експертної установи - Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. проф. Бокаріуса.   
       Справа повернулась без відповідного висновку, оскільки Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз має велику завантаженість та у зв`язку з находженням об`єкту дослідження у м.Дніпро виконати експертизу у визначені строки є неможливим (т.1 а.с. 246-247).
       Ухвалою Амур-Нижньоджніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 листопада 2018 року по справі призначено будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1.Чи можливо визначити/встановити дійсну дату будівництва кв.2 (А1-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, в будинку АДРЕСА_1 , якщо це можливо, визначити дату будівництва? 2.У разі можливості, якщо будівництво здійснювалося в різні роки, визначити конструкції (фундамент, стіни, підлогу тощо) і рік їх побудови? 3.Чи дійсно кв.2 (А1-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, в будинку АДРЕСА_1 було збудовано у 1991 році? 4.Чи дійсно кв.2 (А1-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, в будинку АДРЕСА_1 було збудовано у 2010 році? Проведення експертизи доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз (т.2 а.с.7,8). 
       Згідно висновку судового експерта №6306-18 від 26 квітня 2018 року, складеного Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, надати відповіді на поставлені питання не представляється можливим (т.2 а.с.41-46). В дослідницькій частині висновку зазначено про те, що надати відповіді на поставлені питання не представляється можливим саме у зв`язку з відсутністю методичних рекомендацій, методик з вирішення питань по становленню року (дати) будівництва будівель, споруд та інженерних комунікацій. 
       А тому доводи апеляційних скарг в частині того, що будинок літ.А-1 - житлова прибудова, загальною площею 51,00 кв.м, житловою площею 22,00 кв.м, який складається з приміщень поз.(2-1) коридор, площею 6,9 кв.м, (2-2) кухня-їдальня площею 16,1 кв.м, прим. поз.(2-3) санвузол, площею 6,0 кв.м, прим. поз.(2-4) житлова кімната, площею 14,5 кв.м, прим. поз.(2-5) житлова кімната, площею 7,5 кв.м, та такі господарчі будівлі та споруди: літ.З - сарай, №6 - споруди, було побудовано саме ОСОБА_1 в 2010 році є недоведеними. 
       Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.        
       З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
       Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
       На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , діючих в в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , залишити без задоволення. 

       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.