Ухвала
іменем України
 
1 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 541/728/19
провадження № 51-872 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018170000000519, 
встановив:
За вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 
23 жовтня 2019 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у селі Куликів Нестерівського району Львівської області, проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортним засобом на 1 рік.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 
10 листопада 2018 року приблизно о 9:20, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 217030», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по дорозі сполученням «Миргород–Лубни–Опішня», проїжджаючи поблизу села Білики Миргородського району Полтавської області, в порушення вимог пунктів 10.1, 14.2 в), 1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху України (далі – ПДР України), виконуючи маневр обгону, не переконався в безпеці виконання свого маневру, не врахував дорожню обстановку, проявив неуважність, змінив напрямок руху ліворуч та виїхав на зустрічний напрямок, де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 11028», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , в якому знаходилась пасажир ОСОБА_7 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть, а потерпіла ОСОБА_7 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення 
та особі засудженого через суворість, просить вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 змінити та пом`якшити засудженому покарання. З урахуванням даних про особу винного, пом`якшуючих покарання обставин, думки потерпілих та висновку органу пробації, виправленнязасудженого вважає можливим без відбування покарання 
у виді позбавлення волі.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги захисника. 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має  бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та   попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення   і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про  особу винного, справедливості 
й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання)             та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції;  принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття,                                            які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема                       «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається 
не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та  обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні «інших обставин справи»; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою 
є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,  
що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суд дотримався.
Обираючи ОСОБА_5 міру примусу, суд першої інстанції належним чином врахував, що він знехтував вимогами ПДР України, вчинив необережний злочин, наслідком якого стала смерть одного із потерпілих та заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень іншій потерпілій, а тому призначив покарання за ч. 2 ст. 286 КК у межах санкції вказаної норми у виді позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Разом із тим, врахувавши дані про особу винного, який раніше несудимий, має стійкий соціальний зв`язок, утримує неповнолітнього сина, встановивши обставини, що пом`якшують покарання, а саме – щире каяття та відшкодування шкоди потерпілим, суд правильно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є мінімальним в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК. Слід зауважити, що кримінальне провадження за злочином передбаченим                        ч. 2 ст. 186 КК здійснюється в порядку публічного обвинувачення, а тому думка потерпілих повинна враховуватись судом, однак не є вирішальною при призначенні покарання.
З урахуванням викладеного, встановлені судом у вироку обставини хоча 
і пом`якшують покарання, проте не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не можуть бути підставою для застосування положень 
ст. 69 КК. 
Доводи касаційної скарги захисника, щодо можливості його виправлення без відбування покарання у місцях позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК, 
є аналогічними доводам його апеляційної скарги, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані неспроможними. 
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам 
ст. 419 КПК.
Крім того, касаційна скарга захисника за своїм змістом є подібною касаційній скарзі засудженого, доводи якої вже були предметом перевірки у суді касаційної інстанції та оцінені колегією суддів Касаційного кримінального суду, який за результатом перегляду скарги засудженого не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження.
Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, 
є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає, як і відсутні підстави для застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання, про що захисник порушує питання у касаційній скарзі.
Отже, оскільки з касаційної скарги ОСОБА_4 та доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_8                                    ОСОБА_3