22-ц/804/1622/20 
                                                                                263/9621/19 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року                                                                                                 місто Маріуполь

справа № 263/9621/19
провадження № 22-ц/804/1622/20   
      
                  Донецький апеляційний суд у складі: 

                           головуючого                                         Пономарьової О.М.,
                           суддів                                                    Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,
                           
сторони:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач – ОСОБА_1 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Шевченко О.А. від 30 січня 2020 року, дата складання повного таксту рішення 31 січня 2020 року,
в с т а н о в и в:

01 липня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10 листопада 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60%. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. 
Позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених кредитним договором. 
У порушення умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим за кредитним договором станом на 28 травня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 633 826,87 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 11 200,66 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом – 617 128,19 грн, заборгованість за пенею та комісією            5498,02 грн. 
Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 листопада 2013 року у розмірі 127 666,92 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 11 200,66 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом з 10 листопада 2013 року по 26 червня 2017 року у розмірі 116 466,26 грн, а також судові витрати у розмірі 1 921,00 грн.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
19 березня 2020 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи. Додана до позовної заяви копія анкети-заяви щодо приєднання до Умов та правил надання банківських послуг підтверджую, що між сторонами укладено кредитний договір.
Застосовуючи до спірних правовідносин строк позовної давності, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за правовідносинами, що склалися між сторонами, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня дії картки, тобто 31 січня 2018 року, банком позов подано у 2019 році, тобто в межах трирічного строку.
Відповідач погодився з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складають між сторонами договір про надання банківських послуг, ознайомився та погодився з зазначеними Умовами та Правилами.
Позивач виконав свої обов`язки щодо надання кредитного ліміту в сумі 8 000,00 грн, якими користувався відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними виписками з рахунку останнього. Кредитной договір за своєю природою є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитними коштами є відсотки. У разі відсутності погодження сторонами кредитного договору у письмовій формі умов договору щодо розміру відсотків за користування кредитними коштами, позикодавець має право на отримання від позичальника відсотків за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ.
Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляцйні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством Комерціним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. 
У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
Згідно з наданим позивачем розрахунком за кредитним договором станом на 28 травня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 633 826,87 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 11 200,66 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом – 617 128,19 грн, заборгованість за пенею та комісією 5 498,02 грн. 
Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 листопада 2013 року у розмірі 127 666,92 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 11 200,66 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом з 10 листопада 2013 року по 26 червня 2017 року у розмірі 116 466,26 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач заявив позов після спливу позовної давності і за заявою відповідача застосував до спірних правовідносин строк позовної давності. Останній платіж за картою вчинено 07 липня 2014 року, дія картки закінчилася у листопаді 2014 року, а позов до суду подано 01 липня 2019 року.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 10 листопада 2013 року відповідач ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно з якої отримав кредит за кредитною карткою у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті «www.privatbank.ua», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с.9).
До позовної заяви позивачем разом з іншими документами надано копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку з зазначенням, що дані умови розміщені на офіційному веб-сайті (а.с. 10-33).
Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № б/н від 10 листопада 2013 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні ресурси.
Відповідач свої зобов`язання за договором від 10 листопада 2013 року належним чином не виконав.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку за договором №б/н від 10 листопада 2013 року станом на 28 травня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 633 826,87 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 11 200,66 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом – 617 128,19 грн, заборгованість за пенею та комісією 5 498,02 грн. (а.с.6-8).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження№14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім тіла кредиту в розмірі 11 200,66 грн, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами з 10 листопада 2013 року по 26 червня 2017 року в розмірі 116 466,26 грн.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 листопада 2013 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, тарифів банку як невід`ємні частини кредитного договору.
Разом із тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розумів відповідач, був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Апеляційний суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин (10 листопада 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (1 липня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
З урахуванням викладеного, у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 відсотків за кристування кредитом у сумі 116 466,26 грн належить відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 10 листопада 2013 року, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Вимог про стягнення процентів за користування відповідачем коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не заявляв.
Таким чином, відсутністі підстави для стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами. 
Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За вказаних обставин доводи позивача про незаконність судового рішення в частині відмови у стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, позивачем не надано.
Апеляційний суд вважає, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, у зв`язку із чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту підлягають частковому задоволенню.
Висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості апеляційний суд вважає помилковим, та таким, що суперечить встановленим у справі обставинам.
Відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка є належним та допустимим доказом, в розумінні вимог ЦПК України, даних по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 , протягом дії договору останньому були надані кредитні картки: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня січня 2018 року.
Обставини щодо укладення кредитного договору та отримання кредитної картки відповідачем не спростовуються, та підтверджуються паспортними даними, які ОСОБА_1 особисто засвідчував при укладанні договору, випискою по картковому рахунку.
Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14 цс 14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом користування кредитними коштами є виписка по рахунку, яка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Мінюсту від 12 квітня 2012 року № 578/5.
Згідно з п.5.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим Постановою НБУ від 18 червня 2003 № 254, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2003 року за № 559/7880, особові рахунки та виписки з них є регістрами, які Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (п.5.1. цього Положення).
Розмір заборгованості за тілом кредиту підтверджений виписками по особовим рахункам, в яких міститься повна інформація про рух коштів на рахунках, відображення всіх операцій за кредитними договорами за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей за договором.
Як вбачається з виписки по рахунку по кредитній картці № НОМЕР_5 , яку відповідач отримав 23 вересня 2014 року зі строком дії до останнього дня січня 2018 року, 23 вересня 2014 року ним був зроблений переказ з карти через відділення в розмірі 500 грн на погашення заборгованості.
Сторони не погоджували графік платежів, отже повну заборгованість за умовами кредитного договору відповідач мав сплатити до 31 січня 2018 року.
Позивач звернувся до суду 01 липня 2019 року, строк дії картки сплинув 31 січня 2018 року, а тому, враховуючи приписи статті 257 ЦК України, позивач не пропустив строк для пред`явлення вимог щодо стягнення кредитної заборгованості. 
Оскільки судом першої інстанції не вірно застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин, на користь позивача підлягає стягненню тіло кредиту.
Із розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку, в якому міститься повна інформація про рух коштів на рахунку, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей вбачається, що відповідачем було витрачено коштів за отриманими картками на загальну суму   11 200,66 грн., а внесено на погашення заборгованості 26 грудня 2013 року – 19,74 грн, 12 січня 2014 року -1 604,94 грн, 14 січня 2014 року – 2,47 грн, 15 лютого 2014 року – 1,44 грн, 16 лютого 2014 року – 55,65 грн, 14 березня 2014 року – 500 грн, 19 березня 2014 року – 7,78 грн, 20 березня 2014 року – 3,89 грн, 21 березня 2014 року – 1,94 грн, 22 березня 2014 року – 0,97 грн, 23 березня 2014 року – 0,49 грн, 24 березня 2014 року – 0,24 грн, 07 квітня 2014 року – 500 грн, 11 квітня 2014 року – 1 604,94 грн, 12 квітня 2014 року – 753,07 грн, 14 травня 2014 року – 600 грн, 27 травня 2014 року – 681,26 грн, 28 траня 2014 року – 17,82 грн, 30 червня 2014 року – 11,29 грн, 01 липня 2014 року – 5,64 грн, 07 липня 2014 року – 600 грн, 23 вересня 2014 року – 500 грн.
Загалом, відповідачем здіснено погашення кредитної заборгованості у сумі 7 473 грн 57 коп.
Частину із сплачених коштів позивачем безпідставно було спрямовано на погашення відсотків, між тим анкета-заява від 10 листопада 2013 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків.
За таких обставин, всі суми, що сплачувалися відповідачем в межах погашення заборгованості за анкетою-заявою від 10 листопада 2013 року, слід зараховувати на погашення тіла кредиту.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту сумі 3 727,09 грн.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи апеляційний суд визнає безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладених обставин справи рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог і стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором № б/н від 10 листопада 2013 року станом на 28 травня 2019 року у розмірі 3 727 грн 09 коп. В задоволенні решти вимог банку належить відмовити.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України апеляційний суд в постанові вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
При зверненні з позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 921 грн та заявляв вимоги на суму 127 666,92 грн. При подачі апеляційної скарги позивачем сплачений судовий збір в розмірі 2 881,50 грн. Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог банку на загальну суму 3 727 грн 09 коп., тобто на 2,92%.
Відповідно до положень ч 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» належить стягнути понесені витрати по сплаті судового збору у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції в розмірі 56,09 грн, у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, - 84,14 грн, а всього у відшкодування витрат по сплаті судового збору стягнути – 140,23 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 30 січня 2020 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Олексіївка Новоазовського району Донецької області, ІПН НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 листопада 2013 року станом на 25 травня 2019 року у розмірі 3 727 (три тисячі сімсот двадцять сім) гривень 09 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Олексіївка Новоазовського району Донецької області, ІПН НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПРИВАТБАНК» (м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ЄДРПОУ 14360570) судові витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, в розмірі 56 (п`ятьдесят шість) гривень 09 копійок, у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, 84 (вісімдесят чотире) гривні 14 копійок, а всього у відшкодування витрат по сплаті судового збору стягнути - 140 (сто сорок) гривень 14 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 14 квітня 2020 року.

Головуючий                                                                                  О.М. Пономарьова

Судді                                                                                              С.А. Зайцева

                                                                                                       Л.М. Кочегарова