Постанова 
Іменем України 

11 березня 2020 року
м. Київ

справа № 209/533/18
провадження № 61-10655св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Комунальник» 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу комунального підприємства Кам`янської міської ради «Комунальник» на рішення Дніпровського районного суду          м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року у складі судді: Замкової Я. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В.,             Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до комунального підприємства Кам`янської міської ради «Комунальник» (далі - КП КМР «Комунальник») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що рішенням Дніпровського районного суду             м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 грудня 2014 року у справі № 209/421/14-ц, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року, визнано незаконним та скасовано наказ про її звільнення за №71-к від 31 грудня 2013 року за пунктом першим статті 36 КЗпП України за згодою сторін, поновлено на посаді юрисконсульта в КП КМР «Комунальник», стягнуто з останнього на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2014 року по день поновлення на роботі за 236 днів у розмірі 36 060 грн.
Наказом № 01/15-к від 17 січня 2015 року її поновлено на посаді юрисконсульта КП КМР «Комунальник» з 08 січня 2014 року. 
З 17 січня 2015 року по 20 жовтня 2017 року ОСОБА_1 знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. По закінченню вказаної відпустки з 23 жовтня 2017 року по 05 лютого                         2018 року без перервно знаходилась на лікарняних, останній раз перебувала на стаціонарному лікуванні з 24 січня по 05 лютого 2018 року, що підтверджується листком непрацездатності від 05 лютого 2018 року. По виходу на роботу 06 лютого 2018 року дізналась про своє звільнення, ознайомившись під розпис з наказом про звільнення № 06/18-к від 29 січня 2018 року, та отримала трудову книжку із записом про поновлення на посаді юрисконсульта на підставі наказу № 01/15-к від 17 січня 2015 року. 
Вважала, що керівництво КП КМР «Комунальник» звільнило її за прогул з наміром уникнути перевірок зі сторони контролюючих органів та накладення штрафів. Крім того, керівництво КП КМР «Комунальник» чинило їй перешкоди в оскарженні наказу про звільнення 06/18-к від 29 січня                  2018 року, відмовилось надати їй копію наказу, ознайомитись з актами про відсутність на роботі № 1-№91 та реєструвати її заяву.
Посилаючись на те, що з 11 грудня 2017 року по 05 лютого 2018 року вона перебувала на лікарняному, а тому причини невиходу її на роботу є поважними і не можуть вважатись прогулом в розумінні пункту 4 статті                      40 КЗпП України, у зв`язку з чим її звільнення з цієї підстави є незаконним. Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № 06/18-к від 29 січня 2018 року КП КМР «Комунальник» про її звільнення за пунктом 4 статті                                           40 КЗпП України, у зв`язку з прогулом без поважних причин; поновити її на посаді юрисконсульта в КП КМР «Комунальник»; стягнути з КП КМР «Комунальник» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 січня 2018 року до дня поновлення на роботі; стягнути з КП КМР «Комунальник» на її користь судові витрати у сумі, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу та сплаченого судового збору в сумі                       1057 грн 20 коп.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 30 січня 2019 року, позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ КП КМР «Комунальник» № 06/18-К від 29 січня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі в КП КМР «Комунальник» на посаді юрисконсульта. Допущено негайне виконання рішення щодо поновлення на роботі. Стягнуто з КП КМР «Комунальник» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 48 175 грн 70 коп. за період з 29 січня 2018 року по 11 жовтня             2018 року, який визначений без врахування утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач з причини непрацездатності, яка носила триваючий безперервний характер, перебувала на лікарняному з 11 грудня 2017 року по 05 лютого 2018 року, що позбавляло можливості надати відповідні лікарняні листи КП КМР «Комунальник» у період до 05 лютого 2018 року; причина відсутності позивача на роботі у вказаний період відповідачем не з`ясовувалась; будь-які пояснення у ОСОБА_1 з цього приводу не відбирались. Встановивши, що наказ КП КМР «Комунальник» № 06/18-К від 29 січня                      2018 року про звільнення ОСОБА_1 містить лише вказівку на факт прогулу, однак не містить датипрогулу та не зазначає підстав застосування дисциплінарного стягнення і мотивів, за яких обрано даний вид стягнення, місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для його скасування та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року апеляційну скаргу КП КМР «Комунальник» задоволено частково, рішення
 
Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року в частині скасування наказу КП КМР «Комунальник» № 06/18-К від 29 січня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 скасовано та відмовлено в цій частині позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову в частині визнання наказу КП КМР «Комунальник» № 06/18-К від 29 січня 2018 року незаконним, поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки звільнивши позивачку в період тимчасової непрацездатності, відповідач порушив норми частини 3 статті                                  40 КЗпП України, що є самостійною підставою для поновлення її на роботі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У травні 2019 року КП КМР «Комунальник» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити  ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що беручи до уваги відсутність у відповідача в період з 11 грудня 2017 року по 29 січня 2018 року інформації про причини відсутності позивача на роботі та наявність листа Головного лікаря КЗ «КМЛ №4» ДОР» №19 про те, що ОСОБА_1 з 03 по                11 січня 2018 року за медичною допомогою до даного лікувального закладу не зверталась, на листку тимчасової непрацездатності не перебувала, у КП КМР «Комунальник» були всі підстави звільнити позивача за прогул, при тому, що сама процедура звільнення проведена з дотриманням норм КЗпП України. Не зазначення в наказі про звільнення дати, дня та часу прогулу, підстав застосування такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення, мотивів, за яких було обрано даний вид стягнення, наявність будь-яких негативних наслідків та завданої підприємству шкоди з вини позивача, не є підставою для визнання звільнення незаконним.
 
Таким чином, з тексту касаційної скарги вбачається, що КП КМР «Комунальник» оскаржує рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позову, а саме в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому в іншій частині рішення суду на предмет законності й обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряється відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У липні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_1 , у якому остання просила відмовити у задоволенні касаційної скарги, посилаючись на те, що її відсутність на роботі у зв`язку з хворобою в період з 11 грудня 2017 року по 05 лютого 2018 року підтверджується листками непрацездатності. Відповідач не отримав від неї жодних пояснень щодо причин її відсутності на роботі та провів звільнення без законних на те підстав.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 209/533/18 з Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року щодо залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від                  11 жовтня 2018 року в частині, яка не підлягає примусовому виконанню, до закінчення касаційного провадження.
 
У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 згідно наказу № 33 від 09 грудня 2011 року прийнята на роботу на 0,5 ставки на посаду юрисконсульта в КП ДМР «Комунальник», з 01 березня 2012 року                                                ОСОБА_1 встановлено повний робочий день.
 
31 грудня 2013 року наказом КП ДМР «Комунальник» № 71-к від 31 грудня 2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від                      10 грудня 2014 року по справі № 209/421/14-ц, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня           2015 року, визнано незаконним та скасовано наказ №71 від 31 грудня             2013 року про звільнення ОСОБА_1 , поновлено на роботі юрисконсультом в КП КМР «Комунальник» та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 січня 2014 року по день поновлення на роботі в сумі 36 060 грн.
 
Наказом № 01/15-к від 17 січня 2015 року ОСОБА_1 поновлено на роботі юрисконсультом КП КМР «Комунальник» з 08 січня 2014 року.
 
Згідно актів № 1-91 КП КМР «Комунальник» та табелів обліку робочого часу в грудні 2017 року і січні 2018 року ОСОБА_1 відпрацювала             11 грудня 2017 року за актом 1 годину, за табелем 2 години, 20 грудня          2017 року - 2 години, 02 січня 2018 року - 2 години. В періоди з 12 грудня 2017 року по 19 грудня 2017 року, з 21 грудня 2017 року до 02 січня             2018 року, з 03 січня 2018 року по 29 січня 2018 року включно була відсутньою на роботі.
 
29 січня 2018 року ОСОБА_1 згідно наказу № 06/18-к від 29 січня 2018 року звільнена у зв`язку з прогулом без поважних причин за пунктом                        4 статті 40 КЗпП України.
 
На момент звільнення позивачки з роботи згідно довідки № 51/18 від              20 червня 2018 року її середньоденна заробітна плата становила 270 грн            65 коп.
 
В дні виходу позивача на роботу 11 грудня 2017 року, 20 грудня 2017 року,                             02 січня 2018 року у неї не відбирались письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі у спірний період, складені адміністрацією акти про відсутність на роботі для ознайомлення не надавались.
 
Також судами встановлено, що позивач у період із 11 грудня 2017 року по           09 січня 2018 року, з 09 січня 2018 року по 23 січня 2018 року включно та з 24 січня 2018 року по 05 лютого 2018 року була тимчасово непрацездатною в зв`язку із чим їй були видані відповідні лікарняні листи від 11 грудня                                  2017 року серія АДК № 149202 , від 23 січня 2018 року серія АДК № 149334 , від 05 лютого 2018 року серія АДК № 149335 .
 
Крім того, встановлено, що оскаржуваний наказ від 29 січня 2018 року про звільнення позивачки містить лише вказівку на факт прогулу, однак не містить дату прогулу, підстав застосування такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення і мотивів за яких було обрано даний вид стягнення.

Мотивувальна частина
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
 
Частиною третьою статті 41 КЗпП України визначено, що розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40.
 
Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частиною третьою статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.
 
Аналогічна позиція викладена в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від                      06 листопада 1992 року № 9, в якій зазначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина 3 статті 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.
 
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
 
Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі          № 522/15685/16-ц.
 
Ураховуючи, що  ОСОБА_1 у період з 11 грудня 2017 року по                05 лютого 2018 року була тимчасово непрацездатною, дії роботодавця щодо звільнення позивача 29 січня 2018 року не відповідають зазначеним вимогам трудового законодавства.
 
Доводи відповідача про вжиття всіх необхідних заходів щодо повідомлення позивачки про необхідність надання пояснень, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.
 
Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті                           6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня                                   2006 року). 
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову, а саме в частині поновлення                                        ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2019 року зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня               2019 року щодо залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року в частині, яка не підлягає примусовому виконанню, до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаної постанови суду підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу комунального підприємства Кам`янської міської ради «Комунальник» залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до комунального підприємства Кам`янської міської ради «Комунальник» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від            09 квітня 2019 року щодо залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від           11 жовтня 2018 року в частині, яка не підлягала примусовому виконанню.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. О. Кузнєцов