22-ц/804/1799/20 
                                                                                242/4018/19 
                                               
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

06 травня 2020 року                                                                                                              м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/4018/19
Номер провадження 22-ц/804/1799/20

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Пономарьової О.М., Попової С.А.,

сторони:
позивач –      Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»
відповідач – ОСОБА_1 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК»
на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 листопада 2019 року, у складі судді Владимирської І.М., 
у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК»
до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В с т а н о в и в:

1.    Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

16 липня 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК» або Банк) звернулось до суду з даним позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 126423,71 грн  за кредитним договором № б/н від 01 жовтня 2013 року та у відшкодування судового збору 1921 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 01 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 4900 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Позивач свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до договору виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка зобов`язалась повернути кредит  та сплатити відсотки  за користування кредитом, проте, умови Кредитного договору   останньою не виконуються, у зв`язку з чим станом на 31 травня 2019 року виникла заборгованість, яку позивач просив стягнути у сумі 126423,71 грн, з яких: 3700,50 грн заборгованість за кредитом;  122723,21 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом з 01 жовтня 2013 року по 30 липня 2018 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 21  листопада 2019 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суму заборгованості за  кредитом у розмірі 3700 грн 50 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір 56 грн 28 коп.
В решті позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01.10.2013 року шляхом підписання заяви-анкети. За таких обставин, суд дійшов висновку щодо  відсутності підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. 
Враховуючи, що ОСОБА_1 не виконала належним чином зобов`язань, передбачених кредитним договором від 01 жовтня 2013 року, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 3700 грн 50 коп.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі з 01 жовтня 2013 року по 30 липня 2018 року в розмірі 122723,21 грн, суд прийшов до висновку, що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. 
Надходячи такого висновку судом застосована правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження 14-131цс19).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
06 квітня 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало через суд першої інстанції апеляційну скаргу на заочне рішення суду, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість,  невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення в частині незадоволених позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом та задовольнити позовні вимоги Банку в цій частині в повному обсязі. 

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 21 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження. 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 24 квітня 2020 року справу за позовом  АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку, що Банк не дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-ХП про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими, чим позбавив позивача права на отримання процентів. Відсутність підпису  позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних відносин між сторонами та відсутність заборгованості.
У даному випадку кредитний договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети – заяви від 01 жовтня 2013 року, у яких визначено умови щодо розміру та порядку нарахування процентів, комісії та штрафних санкцій, що є складовою частиною кредитного договору.
Суд безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки вона не стосується  даних правовідносин та постановлена у справі за іншими обставинами.
У даній справі, підписавши анкету- заяву про умови кредитування  позичальник ознайомився та погодився з викладеними в них основними умовами укладеного договору, крім того,  відсутні  обґрунтовані заперечення відповідача та відповідні докази проти вимог позивача.  
Висновок суду, що відповідачка не була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку ґрунтується на припущеннях.
             Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив із їх недоведеності, але при цьому не звернув увагу на те, що позивачем надана Заява від 01 жовтня 2013 року, з якої вбачається, що відповідачка висловила згоду про оформлення договору, підтвердила про ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг та надала згоду на отримання кредитної картки «Універсальна».
            Суд безпідставно за припущеннями прийняв позицію сторони відповідача , залишив поза увагою положення умов і правил надання банківських послуг.
             Наданий до матеріалів  розрахунок заборгованості, який не оскаржений відповідачкою, у цілковитій відповідності відображає рух коштів за карткою, він є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу.
             Виписка про рух коштів є належним доказом у відповідності до постанови НБУ № 705 та п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності  в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 234.
             Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості  свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.
             Зазначає, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин. 
Вважає, що встановивши надання Банком кредиту відповідачу, якою кредит не повернуто, суд безпідставно відмовив у стягненні процентів по кредиту також, залишивши поза увагою принцип платності кредитного договору. 

            Відзив на апеляційну скаргу відповідачка до суду не подала.
              Процедура розгляду справи апеляційним судом
Враховуючи положення ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 368  ЦПК України, розгляд даної справи в силу ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
            Судом першої інстанції встановлено, що 01 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, на підставі якого позивач надав відповідачці кредит у розмірі 4900 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну катку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
            В заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з договором про надання банківських послуг до його укладення, примірник договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту.
            Відповідно із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за Договором б/н від 01 жовтня 2013 року, станом на 31 травня 2019 року заборгованість за кредитним договором становить 126423 грн 71 коп., з яких: 3700 грн 50 коп. – заборгованість за кредитом; 122723 грн 21 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом з 01 жовтня 2013 року по 30 липня 2018 року.

2.    Мотивувальна частина
Позиція Донецького апеляційного суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Правомірність рішення суду в частині задоволення позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 3700,50 грн. сторонами не оскаржується, в зв`язку з чим законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині апеляційною інстанцією не перевіряється виходячи з меж перегляду справи в порядку апеляції. 

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про часткове  задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Донецький апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
            У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
            Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
            Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного  договору.
            Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
            За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
            У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
            Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
           Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.
            З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 не приймала участь при розгляді справи судом першої інстанції, справа розглянута в заочному порядку, та остання будь-яких заперечень з приводу ненадання Банком  та неознайомлення її  з наданими останнім до матеріалів справи Умовами та правилами банківських послуг,  а також  надання  кредитних коштів з інших підстав, а не на підставі договору та умовах зазначених позивачем, не надавала.

            За таких обставин, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, а також щодо відсутності підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, відмовив у задоволенні позову про стягнення заборгованості за процентами у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.

Надходячи такого висновку суд першої інстанції допустив протиріччя, оскільки, як зазначено у рішенні, судом було встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 4900 грн у вигляді встановленого кредитного  ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Слушними є доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно застосована правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки в зазначеній справі встановлені інші обставини, ніж у даній справі.
Наведене свідчить про невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом з 01 жовтня 2013 року по 30 липня 2018 року з підстав необґрунтованості позовних вимог, з ухваленням у відповідній частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.
За вимогами статті 12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У відповідності з  вимогами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями частини 6  статті 81 ЦПК України, доказування не може  ґрунтуватися на  припущеннях.
Стаття  89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за кредитом (сума, яку фактично отримала в борг позичальник) та заборгованість за відсотками на заборгованість за користування кредитними коштами за період з 01 жовтня 2013 року по 30 липня 2018 року.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01 жовтня 2013 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору.
Разом з тим, наданий до матеріалів справи витяг з Тарифів  обслуговування кредитних карт  «Універсальна», містить чотири види карт, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна  CONTRACT», «Універсальна COLD»,  за якими визначений різний розмір відсотків за користування кредитом та різні умови кредитування (а.с.48). 
Кожен вид кредитної картки передбачає різні пільговий період, базову процентну ставку на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів.
Надана позивачем до матеріалів справи анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від імені ОСОБА_1 01 жовтня 2013 року не містить будь-яких даних про суму,  як бажаного, так і отриманого кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії, даних про ознайомлення та отримання нею Пам`ятки клієнта, яка містить, у тому числі, Тарифи і основні умови обслуговування і кредитування.
             Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачкою банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача. 
             Позивач не надав до матеріалів справи  будь-які інші належні та допустимі докази, які підтверджують узгодження між сторонами розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, про який заявлений Банком у позові, а саме 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.  
             Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції  позивачем не доведено надання ОСОБА_1 кредитних коштів зі сплатою на залишок заборгованості 2,5% щомісячно (30 % на рік), а за витратами здійсненими з 01 вересня 2014 року - 2,9% (34,80% на рік) і 3,6% (43,20% на рік) за витратами, здійсненими з 01 квітня 2015 року, оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», містить різні види карт та різні умови кредитування, а також в них зазначені різні правові наслідки за порушення  у разі порушення зобов`язання.  
            Оскільки, АТ КБ  «ПРИВАТБАНК» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачці  кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого ОСОБА_1 кредиту, узгодженої процентної ставки за користування кредитом, тому, з врахуванням наведеного вище,  встановити саме на яких умовах кредитування був укладений між сторонами кредитний договір, та відповідно, перевірити розмір нарахованої суми боргу за  процентами не є можливим.
             Надходячи такого висновку колегія суддів приймає до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18. 
             Наданий до матеріалів позову  розрахунок заборгованості, який і не оскаржений відповідачкою, але він є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, та  в ньому відображено стан здійснених позивачем нарахувань в певні періоди часу (а.с. 4, 5).
             А тому цей розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом  наявності у відповідачки боргу за процентами, у визначеному позивачем розмірі.
             Згідно пунктам 1, 5  Розділу VП постанови Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року  «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів та інші документи, що застосовуються в платіжних системах для платіжних операцій з використанням електронних платіжних засобів, можуть бути в паперовій та/або електронній формі. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів і їх оброблення визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, установлених нормативно-правовими актами Національного банку.
            Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

             Разом з тим, виписка про рух коштів за рахунком, відкритого на ім`я ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, яка відповідно до цієї постанови НБУ є первинним документом, та на яку посилається АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в  апеляційній скарзі, не була надана як суду першої інстанції, так і під час розгляду справи апеляційним судом. 
            Колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованої суми заборгованості по процентам за користування кредитом з 01 жовтня 2013 року по 30 липня 2018 року, який визначений позивачем в сумі 122723,21 грн,  не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку в цій частині.
            Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції  не взято до уваги постанови Верховного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18, від 11 вересня 2019 року №642/5533/15 є необґрунтованими, оскільки у вказаних справах встановлені інші фактичні обставини.
            Таким чином, колегія суддів, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшла висновку про недоведеність і необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідачки  заборгованості по процентам за користування кредитом, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, яким обґрунтовував свої вимоги в частині стягнення цієї заборгованості, що є його процесуальним обов`язком.
Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 01 жовтня 2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
З огляду на наведене вище, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користуванні кредитом з 01 жовтня 2013 року по 30 липня 2018 року у розмірі 122723,21 грн не підлягають задоволенню, так як АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не доведені позовні вимоги в цій частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень частини 1 статті 376 ЦПК України, є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 листопада 2019 року скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, з ухваленням нового рішення у відповідній частині про відмову у позові. 

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 листопада 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення.
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 01 жовтня 2013 року, яка складається з заборгованості по процентам за користування кредитом з 01 жовтня 2013 року по 30 липня 2018 року в розмірі 122723 (сто двадцять дві тисячі сімсот двадцять три)  гривні 21 копійки, відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 08 травня 2020 року.

Судді:      Т.Б.Ткаченко

      О.М.Пономарьова

      С.А.Попова