Єдиний унікальний номер 236/4139/19 
Номер провадження 22-ц/804/1900/20        

Номер провадження 22-ц/804/1900/20  

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 року                                       Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                                         судді-доповідача: Новікової Г.В
              суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року (ухваленого під головуванням судді Саржевської І.В. у м. Лиман Донецької області, повний текст судового рішення  складено 02 січня 2020 року) у цивільній справі №236/4139/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця»  про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, - 

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася  на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 17 липня 2017 року її звільнено з посади старшого чергового стрілочного посту 3 розряду виробничого підрозділу «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні з нею не було проведено повного розрахунку. 
Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі  у сумі 19286,38 грн., яка складається із заборгованості за червень 2016 року у розмірі 1 307,27 грн., березень 2017 року - 3975,10 грн., квітень 2017 року - 2118,45 грн., травень 2017 року- 2145,44 грн., червень 2017 року - 2131,95 грн., липень 2017 року- 7608,17 грн. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати.
Рішенням Краснолиманського міського суду  від 27 грудня 2019 року позовні вимоги задоволені частково: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь позивача заборгованість із заробітної плати  в сумі 17979,11 грн., а також компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати  у сумі 3974,35 грн.; зобов`язано відповідача утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб  та інші обов`язкові платежі; стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 716,30 грн.; в іншій частині позову відмовлено.  
В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині  задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. 
Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що з 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів  підпорядкованих цій дирекції (зокрема й підрозділу в якому працювала позивач) було припинено нарахування заробітної плати працівникам.
Відповідач відсутній за фактичним місцем ведення діяльності у місці роботи позивача через форс-мажорні обставини з 20 березня 2017 року, що у свою чергу обмежило доступ до первинних документів, які є підставою для нарахування працівникові заробітної плати. 
Також за фактом захоплення невідомими особами виробничих потужностей відповідача у місці роботи ОСОБА_1 порушено кримінальне провадження №12017050420000286 за ознаками ст. 341 КК України.
Зазначені вище форс-мажорні обставини підтверджуються науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року та унеможливлюють перевірку факту виконання позивачем своїх трудових обов`язків, а також виконання відповідачем своїх, закріплених у ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України.
З 16 березня 2017 року до Дирекції не надходили первинні документи від підприємства, на якому працювала позивач, тому інформація на підконтрольній українській владі території відсутня, а не втрачена.
Крім того відсутність даних в індивідуальних відомостях застрахованих осіб і відомостях з центральних баз даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи вказує на відсутність проведення нарахувань, а як наслідок і заборгованості, що сталася внаслідок форс-мажорних обставин. Також про відсутність вказаної заборгованості свідчить відсутність відомостей у розділі ІІ статистичного звіту форми 1 ПВ.
      Судом не враховано, що за період з 01.03.2017 року по 15.03.2017 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена заробітна плата у сумі 1752,97 грн., що підтверджується доданою копією видаткового касового ордеру.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною,  ціна позову  складає 19286,38 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України за наявними в ній та додатково поданими  доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна  скарга  підлягає  частковому задоволенню  з таких підстав.
Частиною 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував з відповідачем в трудових правовідносинах, що підтверджується записами у трудовій книжці та не оспорюється відповідачем.
Відповідно до наказу №3379ОС від 17.07.2017 року ОСОБА_1 звільнена з посади старшого чергового стрілочного посту 3 розряду Господарства перевезень станції Краснодон 3 класу виробничого підрозділу «Станція Луганськ»  структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку  зі скороченням  штату з 17.07.2017 року з виплатою вихідної  допомоги  та компенсації за 12 днів відпустки, про що у трудовій книжці зроблено запис . 
В підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розрахунків заробітної плати (табулеграм), за період з березня - липень 2017 року, до розрахунку яких входить оплата простоїв (код 340), а за липень 2017 року ще й компенсація за 12 днів невикористаної відпустки у розмірі 1836,36 грн. та вихідної допомоги при звільненні в  сумі 4530,73 грн.  (а.с.21-25). 
Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, які підписані відповідальною особою, керівником структурного підрозділу, працівником кадрової служби, відповідно до яких позивачем відпрацьовано за квітень 2017 року, за травень 2017 року, за червень 2017 року, за липень 2017 року - «0» годин. ОСОБА_1 перебувала у простої у квітні 24 дні (157 год.), у травні 24 дні (159 год.), у червні 24 дні (158 год.), у липні 14 днів (92 год.) (а.с.29-36).
У березні 2017 року ОСОБА_1 перебувала у простої 14 днів (77 год.), що підтверджується розрахунковим листом (табулеграмою) за березень 2017 року (а.с. 21)
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах,  при звільненні не отримала повного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача.
Задовольняючи частково позовні вимоги  про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні з позивачем не провів остаточного розрахунку і не виплатив заборгованість по заробітній платі, та обґрунтовано стягнув на користь позивача  суму заборгованості (без утримання передбачених законом податків та зборів)  з урахуванням компенсації  за невикористану відпустку та вихідної  допомоги.
Також суд першої інстанції у зв`язку із невиплатою заборгованості позивачеві на момент ухвалення рішення і враховуючи те, що затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати є обґрунтованими. 
Відмовляючи у задоволенні вимог  щодо стягнення заробітної плати за червень 2016 року у сумі 1307,27 грн. суд першої інстанції виходив з того, що позивачем  не надано доказів  про наявність такої заборгованості.
Такі висновки суду відповідають вимогам закону  та обставинам справи.   
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав належними та допустимими доказами надані позивачем  копії довідок, розрахунки заборгованості заробітної плати за березень - липень 2017 року, копії наказів, трудової книжки, табелів обліку використання робочого часу.  Зазначені документи нічим не спростовані. 
При цьому посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати є необґрунтованими, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на працедавця, а не на працівника. 
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» саме на роботодавця покладено обов`язок забезпечення достовірного обліку виконуваної роботи працівником та бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.  
Позивачем в підтвердження виходу на робоче місце в період простою надані копії табелів обліку використання робочого часу за спірний період.
В підтвердження не виплаченої заробітної плати за період з березня по липень 2017 року позивачем надані копії  розрахунку заробітної плати  (табулеграми), в яких зазначені нараховані суми щомісячно.    
Оскаржуючи судове рішення, відповідач надав суду апеляційної інстанції тільки  докази виплати частини заробітної плати за березень 2017 року, інших документів на спростування  наданих позивачем доказів та на відсутність заборгованості перед позивачем за  другу половину березня 2017 року та квітень - липень 2017 року не надійшло .
За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Посилання на те, що відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, а тому відсутні підстави для виплати заробітної плати, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами, а саме табелями обліку використання робочого часу. Підприємство працювало в умовах АТО з 2014 року і до 2017 року повинно було передбачити всі  можливі обставини, які б перешкодили подальшій діяльності структурних підрозділів, задля чого повинно було приймати всі заходи для того, щоб мати на території України всі первинні бухгалтерські документи для оплати праці працівників. 
Із наданих позивачем розрахунків заробітної плати (табулеграм) вбачається, що починаючи з березня 2017 року по день звільнення позивачу нараховувалась оплата саме за простої, що також узгоджується з відмітками «П» (простій) у наданих позивачем табелях обліку використання робочого часу.
Відповідачем в березні 2017 року було прийнято рішення про встановлення простою не з вини працівників і оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду(окладу) за весь час простою в робочі дні згідно графіку роботи, що підтверджується відповідними наказами.  З наданих позивачем табуляграм вбачається, що позивачеві було нараховано саме оплату за час простою.
Твердження  про те, що у відповідача відсутні первинні документи, а саме табелі обліку робочого часу позивача, а тому відступні підстави для нарахування заробітної плати, є безпідставними. Відповідно до Наказу Держкомстату від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» Табель обліку використання робочого часу - це одна з типових форм первинної облікової документації підприємств, установ, організацій.
Типові форми первинного обліку використовуються з метою обліку використання робочого часу усіх категорій працюючих, для контролю за дотриманням встановленого режиму робочого часу, для отримання даних про відпрацьований час та інших показників, необхідних для складання форм державних статистичних спостережень з праці.
Зокрема, типова форма N П-5 «Табель обліку використання робочого часу» надається як рекомендована для застосування і використовується як формалізований набір показників у складі первинного обліку підприємства щодо використання робочого часу, необхідний для заповнення форм державних статистичних спостережень з праці.
Отже, цей первинний документ повинен бути оформлений відповідачем. 
Незалежно від виниклої ситуації відповідач мав можливість вирішити питання оперативно щодо звільнення працівників, однак вирішив це питання лише в липні 2017 року. Доказів того, що для вирішення питання про видання наказу про звільнення працівників існувала непереборна сила не  надано. 
Доводи відповідача, щодо не передання на підконтрольну українській владі територію первинних документів виробничих підрозділів, що унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються до уваги з огляду на те, що як зазначалось вище обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Крім того,  відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією працедавця.
Також слід зазначити, що надані відповідачем докази підтверджують припинення нарахування заробітної плати з березня 2017 року, однак не спростовують той факт, що з березня 2017 року по день звільнення  позивачка виконувала свої трудові обов`язки.
Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість виконання своїх зобов`язань через настання форс-мажорних обставин, які було засвідчено Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, слід зазначити наступне.
Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Однак заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), компенсація за невикористану відпустку (ст. 83 КЗпП) та вихідна допомога при звільненні (ст. 44 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.
Крім того, зазначений висновок Торгово-промислової палати України не долучений до матеріалів справи.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги.
Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позивачу було нарахована та виплачена заробітна плата за першу половину березня 2017 року в сумі 2 911,61 грн. з вирахуванням утримання податків та зборів вона отримала 1 752,90 грн., що підтверджується  довідкою від 07.04.2020 року та копією видаткового ордеру №49 від 09.10.2019 року із особистим підписом позивача про отримання. (а.с.72,73).
Апеляційний суд приймає вказаний доказ відповідача як належний, оскільки матеріали справи не містять відомостей про отримання ним на момент розгляду справи у грудні 2019 року копії ухвали про відкриття провадження у справі від 11.10.2019 року та копії позовної заяви ОСОБА_1 , що унеможливило своєчасно подати до суду першої інстанції відзив та відповідні докази. 
За період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року судом першої інстанції  було визначено та стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 17979,11 грн.
Враховуючи те, що відповідачем було виплачено позивачу заробітну плату за першу половину березня 2017 року, заборгованість по заробітній платі за період з березня по липень 2017 року яка підлягає стягненню з відповідача складає 15067,50 грн..
Отже, рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої заборгованості по заробітній платі підлягає зміні з 17979,11 грн. на 15 067,50 грн. 
Також ґрунтується на положеннях Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків  виплати заробітної плати, однак складає меншу суми з урахуванням виплат за першу половину березня 2017 року, а саме 3240,62 грн. Тому у цій частині рішення суду першої інстанції також підлягає зміні.
Згідно з пунктами 3, 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Встановивши, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості заробітної плати не відповідає обставинам справи, суд апеляційної інстанції змінює рішення в цій частині та відповідно в частині стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат.
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміні рішення у відповідній частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , то з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог з урахуванням витрат у суді апеляційної інстанції у сумі 348,28 грн.
       Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 19286,38 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.       
       Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 травня 2020 року було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду і відповідно до вимог ч.4 ст.359 ЦПК України зупинено його дію до закінчення апеляційного провадження у справі. Оскільки апеляційне провадження закінчено, то дію оскаржуваного рішення слід відновити.

        Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Краснолиманського міського суду  від 27 грудня 2019 року в частині розміру стягнутої заробітної плати, розміру компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат та стягнення  судових витрат з відповідача змінити.
Зменшити розмір заборгованості по заробітній платі, стягнутий з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 з 17979,11 грн. до 15067 грн. (п`ятнадцяти тисяч шістдесяти семи) гривень 50 копійок. 
Зменшити розмір компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, стягнутий з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 з 3974,35 грн. до 3240 (три тисячі двісті сорок) гривень 62 копійки. 
Зменшити розмір судового збору, стягнутого з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави  з 716,30 грн. на  348,28 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін, поновивши його дію.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та  оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

       Судді: