Постанова
Іменем України
 
11 червня 2020 року
м. Київ
справа № 643/2932/17
провадження № 61-5468св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , відповідач -  ОСОБА_2 ,	
треті особи:Громадська організація «Фонд допомоги Олени Орєхової», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шефель Денис Сергійович,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 листопада 2019 року 
у складі судді Сугачової О. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., 
Котелевець А. В., Піддубного Р. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Громадська організація «Фонд допомоги Олени Орєхової» (далі - ГО «Фонд допомоги Олени Орєхової»), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області 
Шефель Д. С. (далі - приватний нотаріус Харківського МНО Харківської області), про визнання недійсним договору довічного утримання.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2002 року.
За станом свого здоров`я та у зв`язку з похилим віком позивач не має можливості самостійно піклуватися про себе.
Тому, 20 жовтня 2016 року між громадянкою Литовської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_4 укладений договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 вищевказану квартиру, взамін чого остання зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_1 фінансовим утриманням довічно.
Проте, з часу укладання договору позивач не отримала жодного виду догляду, а наприкінці листопада 2016 дізналася, що умовами договору взагалі не передбачений обов`язок відповідача забезпечувати її доглядом довічно, зокрема, у договорі не відображені обов`язки набувача щодо догляду та допомоги позивачу у вигляді прибирання житла, прання, готування їжі, купівлі харчів та ліків, сплати комунальних послуг тощо. Про відсутність зазначених умов договору позивач до його підписання не повідомлялась, текст договору не був перекладений на російську мову, яку позивач розуміє, оскільки є громадянкою Литовської Республіки. Договір позивач особисто прочитати не могла, тому що страждає на захворювання обох очей, через що погано бачить, фактично не читає. Крім того, відповідно до умов договору відповідач нібито передала позивачу первинний платіж у сумі 50 000 грн, однак вказаних грошей позивач не отримувала, оскільки в той же день нею був укладений договір доручення від 20 жовтня 2016 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала зазначені грошові кошти на розрахунки за договором про виконання послуг та за внесення оплати від свого імені за інші платні послуги.
Посилаючись на те, що оспорюваний правочин не відповідає її внутрішній волі, оскільки вона при його укладанні помилялася щодо умов, які мають істотне значення, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 20 жовтня 2016 року, укладений між нею та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 20 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 20 жовтня 2016 приватним нотаріусом Харківського МНО Харківської області Шефелем Д. С, зареєстрованим в реєстрі за № 1300. 
У задоволенні решти позовних вимог.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 листопада 
2019 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач є особою похилого віку 
(1928 року народження), громадянкою Литовської Республіки. Договір укладений без установлення факту володіння ОСОБА_1 українською мовою, без перекладу змісту оспорюваного договору на мову, яку розуміє позивач. Крім того, позивач при укладанні вказаного договору розраховувала саме на догляд з боку відповідача, а не грошове забезпечення, тому при вчинені правочину помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало її внутрішньої волі, а тому договір довічного утримання від 20 жовтня 
2016 року слід визнати недійсним.
Разом з тим, позивачем не було заявлено вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, тому підстави для задоволення вимоги про визнання за нею права власності на спірну квартиру відсутні, отже, в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник 
ОСОБА_3 ,просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, а саме не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Крім того, апеляційним судом при вирішенні спору не було розглянуто жодного аргументу, не прийнято до уваги надані відповідачем докази, у зв`язку з чим судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не є достатньо вмотивованими. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
Доводи інших учасників справи
У травні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ОСОБА_1 належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що договором купівлі-продажу від 01 листопада 2002 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 травня 2003 року.
20 жовтня 2016 року між громадянкою Литовської Республіки 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_4 укладений договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 вищевказану квартиру, взамін чого остання зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_1 фінансовим утриманням довічно.
Відповідно до пункту 7 договору довічного утримання (догляду) 
 ОСОБА_2 зобов`язалася довічно фінансово утримувати ОСОБА_1 , тобто, забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення її життєвих потреб. Сторони домовились, що грошове утримання складається з первинного платежу у розмірі 50 000 грн та щомісячних платежів у розмірі 1 000 грн на місяць. Також щомісячне грошове утримання буде надаватися ОСОБА_1 шляхом поштового або банківського переказу, або готівкою під розписку. Крім цих сум набувач зобов`язався щомісячно разом або окремо сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання послуг. Кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватись відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу , або готівкою під розписку.
Згідно з пунктом 14 договору довічного утримання (догляду)істотними умовами цього договору вважатимуться: довічне право проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі, щомісячні платежі у розмірі 1 000 грн, первинний грошовий платіж.
20 жовтня 2016 року між ГО «Фонд допомоги Олени Орєхової » та 
ОСОБА_1 укладений договір супроводження договору довічного утримання, відповідно до умов якого ГО «Фонд допомоги Олени Орєхової » зобов`язався надати ОСОБА_1 юридичні та інші інформаційно-консультативні послуги, пов`язані з виконанням договору довічного утримання (догляду), а також допомогу у виконанні умов вказаного договору.
Відповідно до додатку № 1 до заяви від 19 жовтня 2016 року ОСОБА_1 підтверджує, що при умові підписання договору довічного утримання (догляду) нею буде отримано одноразове грошове утримання у розмірі 50 000 грн, щомісячна виплата - 1 000 грн, оплата комунальних послуг, абонентська плата за телефон, водопостачання, електроенергію, соціальний пакет кабельного телебачення та оплата послуг домофону.
Згідно з розпискою від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 50 000 грн у рахунок одноразової виплати згідно з договором довічного утримання (догляду).
Також, відповідно до розписки від 20 жовтня 2016 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 390 грн у рахунок щомісячного утримання за жовтень 2016 року за умовами договору довічного утримання (догляду).
Також суди встановили, що відповідно до договору доручення від 20 жовтня 2016 року, укладеного між сторонами у справі, ОСОБА_1 доручила ОСОБА_2 отримати від довірителя грошові кошти у розмірі 50 000 грн для подальшої оплати за договором про виконання послуг від 21 жовтня 2016 № 10 та протягом дії зазначеного договору провадити розрахунки за цим договором від імені довірителя за послуги з догляду довірителя, та, за необхідності, вносити оплату від імені довірителя за інші платні послуги, про що має бути окрема домовленість сторін.
Таким чином, ОСОБА_1 отримала одноразове грошове утримання в сумі 50 000 грн від ОСОБА_2 і в той же день передала вказану суму грошей ОСОБА_2 за договором доручення для вчинення юридичних дій.
Відповідно до довідки Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківський області від 16 січня 2017 року про виплату пенсії, призначеної відповідно до законодавства Литовської Республіки за період з 01 липня по 31 грудня 2016 року, ОСОБА_1 на її особистий рахунок в АТ «Ощадбанк» отримувала лише пенсію у розмірі 19 423,42 грн за ІІІ квартал 2016 року та 18 279,69 грн за IV квартал 2016 року.
Згідно з наданими позивачем медичними документами ОСОБА_1 , 
1928 року народження, перебувала на обліку з приводу патології органу зору.
Відповідно до висновку комісійного судово-медичного дослідження Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи від 11 грудня 2018 № 08-11/428 за даними медичної карти амбулаторного хворого, хвора ОСОБА_1 , 1928 року народження, перебувала на обліку з приводу патології органу зору; періодично проходила курси стаціонарного лікування; у 2014 році - для вирішення питання щодо хірургічного лікування органів зору рекомендована госпіталізація до міської клінічної лікарні. Зір прогресивно погіршувався. Ця гострота зору не дозволяла ОСОБА_1 читати друкарський текст шрифту 12-14 на стандартній відстані на час складання договору довічного утримання (догляду) від 20 жовтня 
2016 року. Судити про можливість читання тексту з використанням оптичних приладів (телескопічний монокулір) зблизька за наявними даними не є можливим. Можна також сказати, що за допомогою окулярів і лупи стандартний текст вона також читати не могла. Прогноз щодо підвищення гостроти зору і полів зору у ОСОБА_1 , враховуючи час маніфестації патології та характер незворотних органічних змін, несприятливий. Поліпшення гостроти зору при медикаментозному лікуванні, враховуючи вік пацієнта та характер патології, також маловірогідне. При цьому діагнозі і функціях органу зору можливе призначення пацієнта інвалідом І або ІІ групи, що залежить від результатів виявлення полів зору.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у 
пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог посилалась на те, що при укладенні договору довічного утримання (догляду) від 20 жовтня 2016 року вона помилилася щодо умов, які мають істотне значення для неї, тому просила суд визнати його недійсним на підставі статті 229 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
За загальним правилом, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач є особою похилого віку, маючи вади зору та незадовільний стан здоров`я, помилилася щодо своїх прав та обов`язків ОСОБА_2 за договором довічного утримання (догляду), розраховувала на отримання від відповідача довічного догляду, якого вона потребує за віком та станом здоров`я, а не грошової допомоги, та врахувавши інші належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, які не спростовані відповідачем, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних про визнання договору довічного утримання (догляду) від 20 жовтня 2016 року недійсним.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності за позивачем на спірну квартиру, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Встановивши, що позивач не навела обґрунтованих підстав для застосування наслідків недійсності правочину, та врахувавши принцип диспозитивності, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Доводи касаційної скарги про те, щоапеляційним судом при вирішенні спору не було розглянуто жодного аргументу, не прийнято до уваги надані відповідачем докази, у зв`язку з чим судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не є достатньо вмотивованими, колегія суддів відхиляє, оскільки нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Судами виконано вимоги процесуального законодавства при розгляді спору.
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
При вирішенні цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 20 листопада 
2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 27 лютого 
2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська А. І. Грушицький І. В. Литвиненко