ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9666/19  Номер провадження 22-ц/814/918/20	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Пікуля В.П.,
суддів Карпушина Г.Л., Одринської Т.В.,
при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судому заданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року (повний текс рішення виготовлено 24 січня 2020 року) по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
28 жовтня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 посилаючись на те, що 05 вересня 2011 року відповідач взяла у неї грошову позику у сумі 50 000 грн. без визначеного строку повернення, що підтверджується відповідною борговою розпискою. В рахунок забезпечення виконання позичальником обов`язку щодо повернення позики сторонами в розписці встановлено відсоток за користування грошима у розмірі 0,76 процентів за кожен день користування, що складає 380 грн. на день до моменту повернення всієї суми. За період з 05 вересня 2011 року по 25 червня 2014 року сума процентів за користування грошовою позикою склала 377340 грн. У зв`язку з неповерненням грошових коштів, позивач зверталася до суду з позовом.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 січня 2017 року позов був задоволено та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50000 грн. основного боргу та 377340 грн. відсотків за користування позикою, а також судовий збір у сумі 3775, 80 грн. Рішення набрало законної сили 09 жовтня 2019 року. Під час розгляду судом вказаної справи, було встановлено, що 25 червня 2014 року позивач направила на адресу відповідача письмову вимогу про повернення позики та відсотків не пізніше 01 липня 2014 року. 
Відтак, позивач вважає, що термін виконання зобов`язання з повернення позики у розмірі 50000 грн. та відсотків у сумі 377340 грн. є 02 липня 2014 року. 
Враховуючи, що відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь 3 % річних від суми простроченого зобов`язання у розмірі 427340 грн. за період з 28 жовтня 2016 року по 28 жовтня 2019 року, що складає 38461 грн., а також втрати від інфляції за цей же період у сумі 151012,35 грн., а всього 189473,35 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 проценти річних від суми простроченого зобов`язання у розмірі 38461 грн., втрати від інфляції у розмірі 151012 грн. 35 коп., а всього 189473 грн. 35 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1 894 грн. 73 коп.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, при застосуванні статті 625 ЦПК України, а також зазначає, що позивачем не надано суду доказів щодо встановлених індексів інфляції.
Доводи відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін. Вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а рішення суду законним.
Позиція сторін при розгляді справи у апеляційній інстанції
При розгляді справи в апеляційному суді відповідач апеляційну скаргу підтримала, пояснивши, що грошові кошти за договором позики вона брала не для себе, а для підприємства. 
Позивач та її представник вважають рішення суду законним та обґрунтованим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, позивача та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 вересня 2011 року відповідач ОСОБА_3 взяла у ОСОБА_2 грошову позику у сумі 50000 грн. без визначеного строку повернення, на підтвердження чого надала боргову розписку. 
У рахунок забезпечення виконання позичальником обов`язку щодо повернення позики сторонами в розписці встановлено відсоток за користування грошима у розмірі 0,76 процентів за кожен день користування, що складає 380 грн. на день до моменту повернення всієї суми. За період з 05 вересня 2011 року по 25 червня 2014 року (993 календарні дні) сума процентів за користування грошовою позикою склала 377340 грн. Також встановлено, що 25 червня 2014 року позивач направила на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення позики та відсотків до 01 липня 2014 року.
У зв`язку з неповерненням грошових коштів, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави суду від 24 січня 2017 року був задоволений позов ОСОБА_2 та стягнуто із ОСОБА_1 на користь позивача 50000 грн. основного боргу та 377340 грн. відсотків за користування позикою, а також судовий збір у сумі 3775,80 грн.
Вказане рішення суду залишено без змін Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року, а тому набрало законної сили 09 жовтня 2019 року.
Відтак, термін виконання зобов`язання з повернення позики у розмірі 50000 грн. та відсотків у сумі 377340 грн. є 02 липня 2014 року. 
Із матеріалів справи також вбачається, що рішення суду відповідачем не виконано. 
Норми права, які підлягають застосуванню
Зі змісту статті 599 вбачається, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як передбачено частиною 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Позиція суду апеляційної інстанції, щодо висновків суду першої інстанції
Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, що наявність судового рішення про стягнення боргу, яке боржник не виконав, не припиняє відносин сторін щодо виконання грошового зобов`язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦПК України, за час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання по сплаті боргу за договором позики у сумі 427340 грн. (50000 грн. сума основного боргу та 377340 грн. відсотки).
При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що термін виконання зобов`язання з повернення вказаної суми боргу є 02 липня 2014 року. Позивач звернувся з позовом про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання по сплаті боргу за період з 28 жовтня 2016 року по 28 жовтня 2019 року.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції, що 3 % річних від суми простроченого зобов`язання у розмірі 427340 грн. за період з 28 жовтня 2016 року по 28 жовтня 2019 року (1095 днів) складає 38641 грн., інфляційні втрати за період з 28 жовтня 2016 року по 28 жовтня 2019 року складають 151012, 35 грн.
Перевіряючи розрахунки позивача та висновок суду першої інстанції щодо визначення сум, які підлягають стягненню, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив суми, які підлягають стягненню, згідно статті 625 ЦПК України. При цьому, відповідач не наводить жодного розрахунку, який би ставив під сумнів правильність визначення розміру стягнутих сум. 
Щодо інших доводів апеляційної скарги 
Посилання відповідача у апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції невірно застосував положення статті 625 ЦК України не дають підстави для задоволення апеляційної скарги.
Так,  оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Щодо пояснень відповідача даних, при розгляді справи у суді апеляційної інстанції
Пояснення ОСОБА_1 про те, що вона брала кошти в борг не для себе, а для іншої особи, не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції тому, що відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави суду від 24 січня 2017 року, яке набрало законної сили, встановлено факт виникнення між сторонами зобов`язань за договором позики, визначено розмір зобов`язання та дату виникнення зобов`язання, тобто вказані обставини не доказуються при розгляді даної справи тому, що у ній беруть участь ті самі особи, відносно яких встановлено ці обставини.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Як передбачено статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи сторін і дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. 
Зважаючи на наведене, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги позивача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 28 травня 2020 року

Головуючий                         В.П. Пікуль 

Судді                         Г.Л. Карпушин

                                                                       Т.В. Одринська