Постанова
Іменем України
 
03 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 159/3445/19
провадження № 61-3442св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року у складі судді Лесика В. О. та постанову Волинського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк») про визнання припиненими зобов`язань за договором поруки.
 
Позов мотивовано тим, що 28 листопада 2007 року між Акціонерним товариством «Індустріально-експертний банк» (далі - АТ «Індустріально-експертний банк»), правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 183/07/фк, відповідно до якого позичальнику наданий кредит у розмірі 239 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,8 % на умовах визначених цим договором.
 
На забезпечення виконання кредитного договору між ним, як поручителем, банком та позичальником ОСОБА_2 укладений договір поруки до кредитного договору 
від 28 листопада 2007 року № 183/07/фк, а також додаткову угоду № 1 до договору поруки до кредитного договору.
 
31 серпня 2015 року ПАТ «Креді Агріколь Банк» звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовом до ОСОБА_2 , 
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
У зазначеній справі призначено судову економічну експертизу та висновком експерта від 29 липня 2017 року встановлено, що зазначена у кредитному договорі 
від 28 листопада 2007 року № 183/07/фк процентна ставка 12,80 % арифметично збільшена на 1,39 % та 1,67 % у звичайні та високосні роки відповідно при застосуванні методу розрахунку «Факт/360». Таким чином, реальна процентна ставка була більшою, ніж зазначена у кредитному договорі, за виконання зобов`язань якого позичальником він поручався відповідно до пункту 1.2 договору поруки та додаткової угоди № 1 до договору поруки. Про те, що реальна процентна ставка становила більше 12,8 % він дізнався при ознайомленні з цим висновком експерта, а отже, вважає, що порука припинилась 28 липня 2008 року, тобто через рік після підписання договору поруки.
 
Посилаючись на вказані обставини та норми статей 252, 553, 554, 559 ЦК України, ОСОБА_1 просив визнати припиненими зобов`язання за договором поруки.
 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 
2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що позовні вимоги є безпідставними.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 16 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 
2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з висновком експерта, за результатами проведення судово-економічної експертизи від 29 липня 2017 року у справі 
№ 159/4207/15-ц, зазначена у кредитному договорі від 28 листопад 2007 року 
№ 183/07/фК процентна ставка 12,80 арифметично збільшена на 1,39 % і 1,67 % у звичайні та високосні роки відповідно, при застосуванні методу розрахунку «факт/360», тобто реальна процентна ставка є більшою, ніж зазначена у кредитному договорі, за виконання якої поручався ОСОБА_1 відповідно до пункту 1.2 договору поруки та додаткової угоди № 1 до нього, а отже, порука є припиненою відповідно до частини першої статті 559 ЦК України. Крім того, суди не перевірили строк дії поруки.
 
У квітні 2020 року від АТ «Креді Агріколь Банк» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких заявник просить вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
28 листопада 2007 року АТ «Індустріально-експертний Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 183/07-фк, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 239 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,8 % на умовах визначених цим договором.
 
На забезпечення виконання кредитного договору позичальником укладений договір поруки до кредитного договору від 28 листопада 2007 року № 183/07-фк із поручителем ОСОБА_1 . Відповідно до договору поруки ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання відповідати солідарно перед банком за виконання позичальником ОСОБА_2 усіх обов`язків за кредитним договором.
 
03 квітня 2009 року між банком, позичальником та поручителем укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки до кредитного договору від 28 листопада 2007 року 
№ 183/07-фк, відповідно до якої пункт 1.2 договору поруки викладено у такій редакції: «1.2. Сторони цього договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати у повному обсязі за зобов`язаннями позичальника, які виникають з умов кредитного договору 
від 28 листопада 2017 року № 183/07-фк, за умовами якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 239 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується перед банком повернути кредитні кошти шляхом місячної сплати суми кредиту (частини кредиту) згідно з графіком погашення заборгованості за кредитним договором та щомісячної сплати процентів за користування кредитом у розмірі 12,8 % річних, а також штраф та пеню, у строки та на умовах, обумовлених кредитним договором. Строк виконання зобов`язань за кредитним договором не пізніше 02 квітня 2025 року».
 
Відповідно до пункту 3.2 договору поруки поручитель у випадку невиконання, неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором, виплачує у безспірному порядку банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на дату виникнення зобов`язання поручителя погасити заборгованість позичальника за кожний день прострочки від несвоєчасно погашеної суми заборгованості. При цьому, моментом виникнення зобов`язання поручителя погасити заборгованість позичальника, рахується день наступний за днем, коли повинен бути погашений кредит (частина кредиту) та/або відсотковий кредит за кредитним договором.
 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та договором поруки, АТ «Креді Агріколь Банк» 03 квітня 2015 року направило ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту, а 05 серпня 2015 року звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості.
 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 
2017 року первісний позов ПАТ «Креді Агріколь Банк» задоволено частково, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2007 року № 183/07-фК, яка виникла станом на 27 липня 2016 року, у розмірі 200 018,66 доларів США, що в еквіваленті становить 4 957 514,29 грн і складається з: 174 061,03 доларів США - прострочена заборгованість, що в еквіваленті становить 4 314 147,71 грн, 
1 485,32 доларів США - нараховані відсотки, що в еквіваленті становлять 
36 814,04 грн, 24 472,31 доларів США - прострочені відсотки, що в еквіваленті становить 606 552,54 грн, та 4 000 000,00 грн - пеня. У решті первісного позову відмовлено.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2017 року у частині задоволення первісного позову змінено, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2007 року № 183/07-фК, що виникла станом на 27 липня 2016 року у розмірі 197 687,24 доларів США, що складається з: 173 556,65 доларів США - заборгованість за кредитом; 
24 130,59 доларів США - заборгованість за відсотками за кредитом, а у решті первісного позову відмовлено.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.
 
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
 
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
 
До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення, розстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
 
За правилами частин четвертої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, врахувавши обставини, встановлені рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області 
від 14 грудня 2017 року у справі № 159/4207/15-ц, яке у силу положень частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення, дійшов правильного та обґрунтованого рішення, що вимоги про визнання припиненим зобов`язання за договором поруки не підлягають задоволенню, оскільки порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення заборгованості з боржника та поручителя, адже порука на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.
 
Крім того, зазначені висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження 
№ 14-318цс18) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, адже таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. Тому, враховуючи правову природу поручительства як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене у самому договорі поруки.
 
Доводи касаційної скарги про те, що згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 29 липня 2017 року у справі 
№ 159/4207/15-ц зазначена у кредитному договорі від 28 листопад 2007 року 
№ 183/07/фК процентна ставка 12,80 арифметично збільшена на 1,39 % і 1,67 % у звичайні та високосні роки відповідно, при застосуванні методу розрахунку «факт/360», тобто реальна процентна ставка є більшою, ніж зазначена у кредитному договорі, за виконання якої поручався ОСОБА_1 відповідно до пункту 1.2 договору поруки та додатково угоди № 1 до нього, а отже, порука є припиненою відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, є безпідставними, оскільки висновок експерта не підтверджує збільшення обсягу відповідальності поручителя, а лише вказує на те, що у розрахунку заборгованості арифметично збільшено відсоток при застосуванні методу розрахунку «факт/360», проте це не є підставою для припинення поруки згідно із частиною першою статті 559 ЦК України.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суди не перевірили строк дії поруки, 
є безпідставними, оскільки договором поруки не встановлено строк, після настання якого порука припиняється, а тому в цьому випадку підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Так, судами встановлено, що банк 03 квітня 2015 року направив поручителю досудову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, отже, на підставі частини другої статті 1050 ЦК України кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, а з позовом до поручителя про стягнення заборгованості банк звернувся 05 серпня 
2015 року, тобто в межах шестимісячного строку.
 
Крім того, доводи заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми частини першої статті 559 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію з цього питання, зокрема, у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц, Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі 
№ 335/4642/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 130/1351/15-ц, 
від 06 листопада 2019 року у справі № 127/6574/15-ц, від 24 травня 2018 року у справі № 752/539/16-ц, від 16 травня 2018 у справі № 317/503/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 761/2817/16-ц.
 
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.
 
Щодо передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Заявником не наведено обґрунтованих мотивів та аргументів для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної Палати або Великої Палати Верховного Суду, а отже, за відсутності підстави, передбаченої статтею 403 ЦПК України, заявлене клопотання задоволенню не підлягає.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1  про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 
2019 року та постанову Волинського апеляційного суду від 16 січня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                    О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик