Постанова
Іменем України                                   
 
14 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 570/2208/17
провадження № 61-36628св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Яремка В. В., 
 
учасники справи:
позивач – Хмельницький міський центр зайнятості – робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття,
відповідачі: військова частина НОМЕР_1 , військова частина польова пошта НОМЕР_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Хмельницького міського центру зайнятості – робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року у складі судді Гладишева Х. В. та постанову Апеляційного суду Рівненської області 
від 17 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Хилевич С. В., Шеремет А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2017 року Хмельницький міський центр зайнятості – робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини польова пошта НОМЕР_2 про стягнення надлишково виплачених коштів.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 10 червня 2015 року по 
05 жовтня 2015 року ОСОБА_1 перебував на обліку в Хмельницькому міському центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, призначену відповідно до довідки військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 31 серпня 2015 року № 6659, що знаходиться на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 . У зв`язку з наданням недостовірних відомостей про заробітну плату (грошове забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зазначеній довідці, виникла переплата допомоги по безробіттю у розмірі 913,18 грн.
 
Посилаючись на наведене, Хмельницький міський центр зайнятості просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 зайво виплачені кошти в сумі 913,18 грн. 
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 
2017 року провадження у справі за позовом Хмельницького міського центру зайнятості – робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного страхування України по безробіттю до військової частини НОМЕР_1 , військової частини польова пошта НОМЕР_2 про стягнення коштів, закрито.
 
Ухвала суду обгрунтована тим, що суб`єктний склад спору, правова природа спірних правовідносин (відшкодування суми надлишково виплачених коштів), з урахуванням положень статті 15 ЦПК України 2004 року, дає підстави для висновку про закриття провадження у справі, оскільки зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства як такий, що виник між двома юридичними особами. 
 
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу Хмельницького міського центру зайнятості – робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного страхування України по безробіттю залишено без задоволення, ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року залишено без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального і процесуального права, ухвала суду є законною та обгрунтованою, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У червні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Хмельницького міського центру зайнятості – робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного страхування України по безробіттю, у якій заявник просив скасувати ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 17 квітня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій не застосували Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та Закон України «Про зайнятість населення», та не урахували, що відповідно до статті 3 Господарського процесуального кодексу України (у редакції після 
15 грудня 2017 року) (далі – ГПК України) судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною першою статті 20 ГПК України (у редакції після 15 грудня 2017 року) передбачений перелік справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів, проте зазначений перелік не містить категорії справ, предметом спору яких є стягнення надлишково сплачених коштів по безробіттю. Оскільки сторони у зазначеній справі не відносяться до господарюючих суб`єктів, характер спору не пов`язаний з господарською діяльністю, а спірні правовідносини не регулюються нормами господарського законодавства, суди дійшли помилкового висновку, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та закрили провадження у справі. 
 
Відзив на касаційну скаргу подано не було. 

Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду. 
 
31 серпня 2018 року справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга Хмельницького міського центру зайнятості – робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
 
Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України 2004 року визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства. 
 
Аналогічна норма міститься й у статті 19 чинного ЦПК України.
 
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. 
 
Статтями 1, 12 ГПК України 2004 року передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. 
 
Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4-1 ГПК України 2004 року, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер. 
 
Стаття 4 ГПК України 2004 року передбачає право юридичної особи на звернення до господарського суду.
 
У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського Кодексу України (далі – ГК України).
 
Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. 
 
Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.
 
Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктом публічно-правових відносин, – за умови, що такі вимоги не об`єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК 2004 року.
 
Зазначеного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц (провадження 
№ 14-60цс18).
 
У справі, яка переглядається, Хмельницький міський центр зайнятості – робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття заявив вимогу до військової частини НОМЕР_1 та військової частини польова пошта НОМЕР_2 про стягнення надлишково виплачених коштів. Така вимога за своїм суб`єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України 2004 року, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.
 
Установивши суб`єктний склад спору, правову природу спірних правовідносин (відшкодування суми надлишково виплачених коштів) та урахувавши положення статті 15 ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому дійшов обгрунтованого висновку про закриття провадження у справі.
 
Крім того, як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Господарського суду Рівненської області від 12 березня 2019 року у справі 918/9/19 за позовом Хмельницького міського центру зайнятості – робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття до військової частини НОМЕР_1 про стягнення заборгованості в сумі 913,18 грн, з військової частини НОМЕР_1 на користь Хмельницького міського центру зайнятості стягнуто зазначену суму грошових коштів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд першої та апеляційної інстанцій правильно визначили природу спірних правовідносин, вірно застосували норми процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги Хмельницького міського центру зайнятості – робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
 
Щодо вирішення клопотання Хмельницького міського центру зайнятості – робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття про розгляд справи за участю їх представника
 
Відповідно до частини першої та другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої зазначеної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення, суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. 
 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статі 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги)).  
 
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги)).
 
Ураховуючи наведені положення процесуального законодавства, а також те, що жоден із суддів Верховного Суду у складі постійно діючої колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не дійшов висновку про необхідність призначення справи до судового розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, клопотання Хмельницького міського центру зайнятості – робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття про розгляд справи за участю їх представника не підлягає задоволенню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання Хмельницького міського центру зайнятості – робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття про розгляд справи за участю їх представника, відмовити. 
 
Касаційну скаргу Хмельницького міського центру зайнятості – робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття залишити без задоволення.
 
Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 23 листопада 
2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 17 квітня 
2018 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                      Г. І. Усик
Д. Д. Луспеник
В. В. Яремко