ПОСТАНОВА 
Іменем України

22 квітня 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 401/1012/19
провадження № 22-ц/4809/606/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І., 

учасники справи:  
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Гармаш Т. І.) від 26 грудня 2019 року, 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2019 року Акціонерне Товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із позовом в якому просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 88630,21 грн та судові витрати.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 січня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою в якій просила оформити їй кредитну картку з встановленим на ній кредитним лімітом у розмірі 10000,00 грн. У цій заяві вона також висловила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між договір про надання банківських послуг між нею і банком. На підставі п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг у період дії договору розмір кредитного ліміту змінювався. Банк виконав свої зобов`язання за договором перед відповідачкою. Однак вона порушила умов договору, свої зобов`язання не виконала внаслідок чого станом на 18 лютого 2019 року утворилася заборгованість в розмірі 88630,21 грн, з яких 40362,05 грн - тіло кредиту, 20259,33 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 22562,15 грн - пеня за прострочене зобов`язання, 750,00 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн, а також штрафи: 500,00 грн - фіксована частина, 4196,68 грн - процентна складова.

Короткий зміст рішення суду
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 60621,38 грн, яка складається з наступного: 40362,05 грн - заборгованість за тілом кредиту; 20259,33 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту. Крім того, суд стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1313,97 грн.
Задовольняючи частково позов суд відхилив доводи позивача про те, що Умови та правила надання банківських послуг а також Тарифи на послуги АТ КБ «ПриватБанк»  є складовими укладеного між сторонами договору так, як вони не підписані відповідачем. У зв`язку з цим суд дійшов висновки, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки неустойки, яка передбачена саме Умови та правила надання банківських послуг, є безпідставними. Натомість вимоги позивача про стягнення заборгованості по тілу кредиту, в тому силі простроченому, є обґрунтованими і доведеними.

Короткий апеляційної скарги та відзиву на неї

Відповідачка ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2019 року в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідачка вказала, що вона дійсно зверталася до позивача з анкетою-заявою про отримання кредитних коштів у сумі 10000,00 грн та використовувала їх в продовж тривалого періоду часу. Однак умови отримання нею кредиту були іншими ніж ті, які зазначив позивач у позові. При цьому банк без її згоди самовільно збільшував кредитний ліміт, а також неправомірно направляв сплачені нею кошти на погашення заборгованості по процентах та пені. Вона вважає, що вказані позивачем умови кредитування в частині процентів та неустойки є несправедливими. На її думку, за весь час існування відносин між нею і банком вона сплатила отриманий кредит у багатократному розмірі, а тому її зобов`язання припинилися, що свідчить про безпідставність вимог позивача в цілому. Також вона вказала, що звернулася до банку із заявою про припинення співпраці, але і після цього банк не припинив нарахування процентів, пені, штрафів.
23 березня 2020 року відповідачу АТ КБ «ПриватБанк» вручено копію ухвали Кропивницького апеляційного суду від 16 березня 2020 року про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги ОСОБА_1 та роз`яснено йому право надити письмовий відзив на апеляційну скаргу, яке передбачене ст. 360 ЦПК України. Проте відповідач не скористався цим своїм правом.
З урахуванням ціни позову, яка менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. У зв`язку з цим судове засідання не проводилося і його фіксація технічними засобами не здійснювалася. За таких умов згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 268, ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.
Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини 
11 січня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до ПрАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ КБ «ПриватБанк» згідно п. 2 Статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2019 року № 594 зі змінами, із заявою про отримання кредитної картки «Універсальна» 55 днів пільговий період» з бажаним кредитним лімітом 10000,00 грн. У заяві вона також вказала, що згодна з Умовами та Правил надання банківських послуг а також Тарифами банку, які разом із цією заявою та Пам`яткою клієнта становлять укладений між нею і банком договір про надання банківських послуг. 
12 січня 2020 року ОСОБА_1 отримала бажану картку № НОМЕР_1 . Банк встановив кредитний ліміт для відповідачки, який надалі неодноразово збільшував, а саме: 09 грудня 2012 року встановлено кредитний ліміт 2000,00 грн, 15 липня 2013 року збільшено кредитний ліміт до 4000,00 грн, 26 травня 2014 року збільшено кредитний ліміт до 8000,00 грн, 06 лютого 2015 року збільшено кредитний ліміт до 8000,00 грн, 23 лютого 2015 року збільшено кредитний ліміт до 10000,00 грн, 26 травня 2017 року збільшено кредитний ліміт до 15000,00 грн.
ОСОБА_1 користувалася наданими баком коштами, здійснюючи видаткові операції по рахунку, а саме: знімала готівкові кошти за використанням банкоматів, здійснювала розрахунки із застосуванням терміналів в касах магазинів, здійснювала безготівкові розрахунки за придбані товари, користувалася послугою «Оплата частинами» та «Миттєва розстрочка», також вона частково сплачувала кошти на погашення заборгованості за кредитом. 
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно зі змістом ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в цілому і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову банку відмовити повністю. 
Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення позов АТ КБ «ПриватБанк» суд задовольнив частково, а саме: задовольнив вимогу про стягнення заборгованості по «тілу» кредиту, але відмовив у задоволенні вимог про стягнення неустойки. Вимог про стягнення процентів банк до відповідачки не висував. 
При цьому мотиви, якими місцевий суд обґрунтував свою відмову у стягнені неустойки, та доводи апеляційної скарги в цій частині є однаковими, а отже відповідачка фактично погоджується з висновками суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення з неї неустойки. 
Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржив. 
За таких обставин у апеляційного суду відсутні підстави для перевірки законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення неустойки оскільки спір з цього питання вирішено і рішення в цій частині фактично не оскаржується.
У зв`язку з цим апеляційний суд перевіряє оскаржуване рішення лише в частині стягнення кредиту.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Ця норми встановлює принципи зворотності, строковості та платності кредиту.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

При вирішенні будь-якого юридичного спору суд та учасники судового процесу мають керуватися визначеними законом завданнями судочинства та його основоположними засадами.

Так завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Аналізуючи зміст наведених норм матеріального та процесуального права колегія суддів наголошує, що у справах про відповідальність боржника за невиконання грошового (в т. ч. кредитного) зобов`язання саме позивач зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.

Натомість, на відповідача, який не визнає позов, покладається обов`язок доведення обставин, якими він обґрунтовує свої заперечення.
Вимагаючи стягнення з відповідача неповернутого кредиту, позивач посилався на те, що на підставі укладено договору банк відкрив відповідачці рахунок, надав інструмент у вигляді платіжної картки та встановив кредитний ліміт з можливістю його перевищення, а відповідачка використала надані кошти банку, але не повернула їх в повному обсязі та має заборгованість по кредиту в сумі 60621,38 грн (без урахування процентів, комісій та неустойки), з якої 20259,33 грн банк вважає заборгованість простроченою, а 40362,05 грн - строковою.
З наданих відповідачкою пояснень в суді першої інстанції та змісту апеляційної скарги вбачається, що вона визнає факти отримання нею кредиту та використання коштів, а отже ці обставини не підлягають доказуванню. Вона також в цілому погоджується з думкою про те, що банк, який видав кредит має право вимоги до позичальника про його повернення. Проте розмір заборгованості є спірною, відповідачка вказує на те, що вона повністю виконала зобов`язання перед банком з повернення кредиту. 
Отже, наявність заборгованості по кредиту та її розмір або відсутність такої є предметом доказування у цій справі.
В обґрунтування вимоги про стягнення заборгованості по кредиту позивач надав суду фотокопію заяви ОСОБА_1 від 11 січня 2010 року (с. 11), підписану нею довідку про умови кредитування (с. 12), довідку банку про кредитну картку ОСОБА_1 та розмір кредитного ліміту (с. 71), виписку по особовому картковому рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 (с. 121 - 144), розрахунок заборгованості (с. 5 - 10). Ці докази суд оцінював при встановленні обставин справи та перевірці доводів позивача.
Інші письмові докази, на які посилався позивач, суд відхилив.
Правила оцінки судом доказів закріплено у ст. 89 ЦПК України. Так частинами 1 - 3 цієї статті Кодексу встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінку наданих сторонами доказів суд викладає у мотивувальній частині свого рішення.
Проте, оцінюючи надані позивачем докази про розмір заборгованості по кредиту суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення постався лише на наданий йому розрахунок заборгованості та поклав його в основу рішення, повністю погодившись з твердженням позивача, що розмір боргу ОСОБА_1 становить 60621,38 грн.
        При цьому суд не врахував, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, належним та допустимим первинним доказом проведення операцій з коштами на рахунку можуть являтися: виписки з особового рахунку клієнта банку, касові документи, документальні розпорядження розпорядника коштів про їх перерахування.
'Натомість розрахунок заборгованості являється результатом аналітичної (інтелектуальної) діяльності з виконання математичних дій на основі первинних документів, які підтверджують рух коштів на рахунку.
Таким чином, розрахунок кредитної заборгованості має бути здійснений на основі первинних документів, підтверджений ними та оцінений судом з огляду на первинні документи, які фіксують рух коштів на рахунку та з огляду на умови договору.
З наданої позивачем виписки по особовому картковому рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_1 (с. 121 - 144) за весь період кредитування вбачається, що станом на 18 липня 2018 року баланс видаткових і прибуткових операцій по рахунку був від`ємним і становив мінус 49471,80 грн, тобто заборгованість відповідачки по поверненню кредитних коштів існувала в такому розмірі. 
Надалі, з 19 липня 2018 року по 01 вересня 2019 року (цей період охоплює дату, на які позивач пред`явив свої вимоги), сума кредитної заборгованості збільшувалася банком за рахунок списання ним коштів на погашення нарахованих ним же процентів за користування кредитом по ставці 3,5% за місяць, а також неустойки, які суд першої інстанції відкинув. 
Відповідачка, заперечуючи існування боргу, доказів на підтвердження своїх заперечень (платіжних документів, які підтверджують наявність не обліковуваних банком операцій по поверненню кредиту; власного розрахунку боргу або ін.) суду не надала. Зокрема, її твердження про те, що банк використовував сплачені нею кошти не на погашення заборгованості за умовами укладеного договору, а за на власний розсуд зміненими умовами не підтверджено відповідними розрахунками, а отже ґрунтується на припущені і не може бути прийняте судом до уваги.
Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність несплаченої заборгованості ОСОБА_2 перед АТ КБ «ПриватБанк», але помилково визначив її розмір. 
Так, суд не врахував, що наданий позивачем розрахунок заборгованості було зроблено на підставі наданих банком Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які місцевий суд сам визнав неналежним доказом. 
Крім того, суд не перевірив відповідність розрахунку заборгованості виписці по рахунку ОСОБА_1 . Ці документи мають розбіжності в частині заборгованості по кредиту, при цьому перевага має бути надана виписці, як первинному обліковому документу.
Таким чином апеляційний суд встановив, що станом на 18 липня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком по кредиту становила 49471,80 грн. 
Враховуючи відсутність доказів того, що пізніше відповідачка сплатила банку заборгованості повністю або частково, суд робить висновок, що заборгованість існує, а отже зобов`язання відповідачки перед позивачем не припинилися і банк має право вимагати їх виконання. 
Доводи апеляційної скарги про припинення зобов`язання з підстав, передбачених ст. 599 ЦК України, є недоведеними. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір заборгованості за договором, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, оскаржуване рішення підлягає зміні.
Про судові витрати
Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).
Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу відповідачки, а вимоги позивача задовольнив частково, то витрати сторін на сплату судового збору розподіляються між ними пропорційно.
Матеріалами справи підтверджується, що за подання до суду позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 1921,00 грн, а відповідачка сплатила за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1970,95 грн.
Враховуючи розмір задоволених позовних вимог на відповідачку покладається судовий збір в сумі 1072,27 грн, а на позивача 1100,15 грн. У зв`язку з цим позивач зобов`язаний сплатити на користь відповідачки різницю -27,88 грн.
 Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 грудня 2019 року змінити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код юридичної особи 14360570, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського,1Д) заборгованість за договором в сумі 49471,80 грн (сорок дев`ять тисяч чотириста сімдесят одна гривня вісімдесят копійок). 
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ідентифікаційний код юридичної особи 14360570, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського,1Д) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 27,88 грн (двадцять сім гривень вісімдесят вісім копійок). 
     Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено 22 квітня 20202 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко