ПОСТАНОВА
Іменем України

08 квітня 2020 року 
Київ
справа №808/3999/16
адміністративне провадження №К/9901/44940/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шевцової Н.В.,
суддів: Бевзенка  В.М.,  Данилевич Н.А., 
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №    808/3999/16
за позовом Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області до Державного підприємства "Підприємства Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№99)" про стягнення коштів 
за касаційною скаргою Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області
на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017    року, прийняту в складі головуючого судді Лазаренка М.    С.,
та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року, постановлену в складі колегії суддів: головуючого судді Уханенка С.    А. суддів: Богданенка І.    Ю., Дадим Ю.    М.,

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1.          У грудні 2016 року Східний офіс Держаудитслужби в Запорізькій області (далі - позивач, Держаудитслужба) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Підприємство Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№99)» (далі - відповідач, Підприємство), в якому просив стягнути з відповідача в дохід Державного бюджету України 220    730,98 грн.
2.          На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Підприємство Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№99)» за період з 01 січня 2014 року по 01 липня 2016    року. За результатами перевірки позивачем виявлено порушення відповідачем пункту 1 рішення Біленківської сільської ради від 27 грудня 2012 року №27 в частині відпуску послуг водопостачання за тарифом вищим, ніж затверджений вказаним рішенням. Внаслідок встановленого порушення протягом 2014-2015 років та І    півріччя 2016 року відповідачем з порушенням законодавства отримано доходу в сумі 220    730,98 гривень. Відповідачу направлялась вимога від 17 жовтня 2016 року №    08-08-14-14/5496 «Щодо усунення порушень законодавства», якою Підприємство зобов`язано усунути виявлені порушення законодавства в установленому законодавством порядку та вичерпну інформацію про вжиті заходи з усунення порушень та недоліків разом із завіреними копіями підтверджуючих первинних документів, розпорядчих та інших документів надати до 18    листопада 2016 року. Проте, на теперішній час зазначене вище порушення відповідачем не усунуто. 
3.          Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, зазначив, що неможливо стверджувати про порушення Підприємством законодавства, щодо завищення ціни виключно на підставі рішень сесії Біленьківської сільської ради яка, як орган місцевого самоврядування, не бажає брати на себе відповідальність за прийняті рішення щодо підвищення ціни, а також перевірити її обґрунтованість. За доводами представника відповідача, ціна, яка встановлена в договорах, згідно проведеній калькуляції навіть не покриває собівартості, постачання води - тариф є збитковим. Однак, у випадку припинення постачання води, споживачі, з якими укладені договори залишаться взагалі без води, оскільки іншої альтернативи окрім водопроводу, який є власністю та перебуває на балансі відповідача в селі не має. Враховуючи викладене, просить у задоволенні позову відмовити.

ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

4.          На виконання пункту 2.16 Плану контрольно-ревізійної роботи відповідача на ІІ квартал 2016 року та на підставі направлень на проведення ревізії Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01 січня 2014 року по 01 липня 2016 року, за результатами якої складено акт від 16    травня 2013 року № 08-21/8 (далі - Акт ревізії).
5.          Актом ревізії установлено, що протягом 2014-2015 років та протягом 2016    року Підприємством укладалися договори на послуги водопостачання із сторонніми організаціями, яким надавалися відповідні послуги за тарифами 5,10    грн, 5,15 грн, 6,12 грн та 7,62 грн за 1 м3, хоча рішенням сесії Біленківської сільської ради від 7 грудня 2012 року №    27 Підприємству погоджено тариф на водопостачання з 01 січня 2013 року в розмірі 3.84 грн.
6.          На підставі Акта ревізії Державною фінансовою інспекцією в Запорізькій області було направлено відповідачу вимогу щодо усунення порушень фінансової дисципліни від 17 жовтня 2016 року №    08-08-14-14/65496, якою відповідача зобов`язано усунути виявлені порушення законодавства в установленому законом порядку та вичерпну інформацію про вжиті заходи з усунення порушень та недоліків із завіреними копіями та підтверджуючих первинних документів, розпорядчих та інших документів надати до 18 листопада 2016 року.
7.          Східний офіс Держаудитслужби в Запорізькій області, як установлено судами попередніх інстанцій, є правонаступником Державної фінансової інспекції в Запорізькій області.
8.          Судами попередніх інстанцій також установлено, що Державним підприємством "Підприємство Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№99)" укладено договір від 27    травня 2015 року № 45-15-02 на суму 26,0 тис грн. з ТОВ    «Дніпроенергосталь» - (Про розрахунок - обґрунтування потреби у воді для ДП «Підприємство Біленьківської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№99)» з виведення індивідуальних балансових норм водопостачання та водовідведення. Погодження розроблених індивідуальних балансових норм водопостачання та водовідведення з Запорізьким регіональним управлінням водних ресурсів). Підприємством було частково сплачено за даним договором 16 800,00 грн.
9.          Рішенням сесії Біленьківської сільської ради від 27.12.2012 № 27 погоджено тариф на водопостачання у розмірі 3,84 грн за 1 м3.
10.          У судовому засіданні відповідач не заперечував проти тверджень позивача, що на час проведення ревізії підприємство не мало ліцензії на водопостачання.
11.          Державне підприємство "Підприємство Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№99)" неодноразово зверталось до Біленьківської сільської ради з метою погодження підвищення тарифу на послуги водопостачання.
12.          Проте, з 2012 року рішень про затвердження нових тарифів, з урахуванням підвищення вартості електричної енергії, та мінімальної заробітної плати, які є складовими витратної частини при плануванні тарифів з водопостачання, Біленківською сільською радою не приймалося.

ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
13.          Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017    року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
14.          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що висновки Державної фінансової інспекції в Запорізькій області про порушення Державним підприємством "Підприємство Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№99)" вимог пункту 1 рішення Біленьківської сільської ради в частині відпуску послуг водопостачання за тарифом вищим, ніж затверджений, є недоведеним, оскільки тарифи формувались відповідачем з урахуванням підвищення собівартості вказаних послуг, що була наслідком підвищення вартості електричної енергії, та мінімальної заробітної плати.
15.          Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що з огляду на невідповідність здійсненого відповідачем розрахунку нормам закону, заявлена до стягнення сума в розмірі 220 730,98 грн не може бути визначена як прибуток та відповідно вилучена в дохід держави на підставі статті 240 Господарського кодексу України.

ІV. Касаційне оскарження

16.          Не погодившись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, яку зареєстровано 31 серпня 2017 року. 
17.          У касаційній скарзі позивач зазначає, що у періоді, що підлягав ревізії, у відповідача взагалі була відсутня ліцензія на надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, наявність якої є обов`язковою для правомірності здійснення такої діяльності та отримання доходу. Крім того, позивач зазначає, що розмір отриманого відповідачем прибутку судом першої інстанції не досліджувався, суд апеляційної інстанції фактично змінив обґрунтування відмови, хоча не досліджував нових обставин та залишив постанову суд першої інстанції без змін.
18.          У зв`язку із зазначеним позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
19.          Касаційна скарга позивача містить прохання про розгляд справи без участі його представників.
20.          02 жовтня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито провадження за касаційною скаргою та витребувано з Запорізького окружного адміністративного суду справу №808/3999/16 (суддя-доповідач Мороз    Л.    Л.).
21.          22 березня 2018 року протоколом автоматизованого розподілу між суддями справу №808/3999/16 передано до Верховного Суду (суддя-доповідач Олендер І.    Я.)
22.          21 січня 2020 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду №    109/0/78-20 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку зі зміною Спеціалізації суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді та судових палат Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду, що унеможливлює участь судді-доповідача Олендера І.    Я. у розгляді справ, категорії яких віднесені до спеціалізації іншої судової палати у зв`язку зі змінами.
23.          Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 21 січня 2020 року визначено склад суду: головуючого суддю Шевцову    Н.    В., суддів Бевзенка    В.    М.,    Данилевич    Н.    А.

V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
24.          Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
25.          Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
26.          За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
27.          Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
28.          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
29.          Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26 січня 1993 року № 2939-XII (далі - Закон № 2939-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).
30.          Частиною першої статті 2 Закону № 2939-ХІІ визначено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
31.          На підставі статті 10 Закону № 2939-ХІІ органу державного фінансового контролю надається право, зокрема: 
31.1.          пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства (Пункт 7);
31.2.          порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (Пункт 8);
31.3.          звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (Пункт 10);
31.4.          при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (Пункт 13);
31.5.          порушувати перед керівниками відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях (пункт 15).
32.           Частиною другою статті 15 Закону №2939-ХІІ установлено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
33.          Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
34.          Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об`єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (пункт 7 Положення).
35.          Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15); у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18); при виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21).
36.          Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).
37.          Постановою Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 року № 310 затверджено Положення про Державну фінансову інспекцію України, згідно з яким Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15 пункту 6); вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені під час проведення ревізій приховані, занижені валютні та інші платежі, порушувати перед відповідними державними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування у разі, коли отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням законодавства (підпункт 17 пункту 6); порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18 пункту 6); у разі виявлення збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.
38.          Процедуру проведення інспектування в міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і у суб`єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували в період, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно, а на підставі рішення суду - в інших суб`єктів господарювання, визначено Порядком проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року №550 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
39.          Згідно з частинами 2, 3 статті 12 Закону України від 21 червня 2012 року №    5007-VI «Про ціни і ціноутворення» (далі - Закон №    5007-VI) державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу (реалізації). Зміна рівня державних регульованих цін здійснюється в порядку і строки, що визначаються органами, які відповідно до цього Закону здійснюють державне регулювання цін.
40.          Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон №    1875-IV) державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах, зокрема: регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей.
41.          Згідно із пунктом 1 частини першої статті 13 Закону №    1875-IV комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо) є одним із видів житлово-комунальних послуг за функціональним призначенням.
42.          Відповідно до статті 14 Закону №    1875-IV залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.
43.          Згідно з частиною першою статті 31 Закону №    1875-IV порядок формування тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг другої групи (пункт 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України.
44.          Порядок формування та затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги визначений статтею 31 Закону №    1875-IV, згідно з частиною 2 якої, виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.
45.          Відповідно до частини третьої статті 31 Закону №    1875-IV, органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.
46.          Повноваження органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг визначені статтею 7 Закону №    1875-IV, відповідно до пунктів 1-3 якої до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить: 1) затвердження та реалізація місцевих програм у сфері житлово-комунального господарства, участь у розробленні та реалізації відповідних державних і регіональних програм; 2) встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; 3) затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням.
47.          Відповідно до пункту 2 частини першої статті 28 Закону України від 21 травня 1997 року №    280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.
48.          Згідно зі статтею 1 Закон України від 10 січня 2002 року № 2918-III «Про питну воду та питне водопостачання» (далі - Закон №    2918-III) підприємство питного водопостачання - суб`єкт господарювання, що здійснює експлуатацію об`єктів централізованого питного водопостачання, забезпечує населення питною водою за допомогою пунктів розливу (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв) підготовки питної води та виробництво фасованої питної води;
48.1.          Централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об`єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов`язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води.
48.2.          На підставі статті 15 Закону №    2918-III господарська діяльність у сфері питного водопостачання включає: централізоване питне водопостачання міст, інших населених пунктів; питне водопостачання за допомогою пунктів розливу питної води (в тому числі пересувних); виробництво фасованої питної води; питне водопостачання за допомогою індивідуальних та колективних установок (пристроїв) підготовки питної води.
48.3.          Відповідно до частин першої-другої статті 16 Закону №    2918-III забезпечення споживачів питної води централізованим питним водопостачанням, а також за допомогою пунктів розливу питної води (в тому числі пересувних) або фасованою питною водою здійснюють підприємства питного водопостачання. 
48.4.          Підприємство питного водопостачання провадить свою діяльність на підставі таких документів, зокрема, ліцензії на господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.
49.          Статтею 7 Закону України від 02 березня 2015 року № 222-VIII «Про ліцензування видів господарської діяльності» (далі - Закон №    222-VIII) визначено перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, серед іншого, централізоване водопостачання та централізоване водовідведення.
50.          Аналогічну норму містив Закон України від 01 червня 2000 року №    1775-III (чинний до 28 червня 2015 року, далі - Закон №    1775-III).

VІ. Позиція Верховного Суду
51.          Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
52.          Згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
53.          Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.
54.          Аналіз наведених у пунктах 28-37 цього рішення правових норм дає підстави для висновку про те, що органу державного фінансового контролю надано повноваження здійснювати відповідний державний фінансовий контроль і в разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
55.          Вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольного об`єкта та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
56.          Тобто, в органу державного фінансового контролю є право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних об`єктів, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.
57.          Законність та правильність обчислення розміру збитків може бути предметом перевірки у судовому порядку за позовом державного фінансового контролю про їх стягнення, а не у справі за позовом підконтрольного об`єкта про визнання вимоги протиправною.
58.          Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, неодноразово висловленою у постановах, зокрема, від 07 жовтня 2014    року в справі № 21-368а14, від 14 жовтня 2014 року у справі №21-453а14, від 18    листопада 2014 року в справі №21-461а14, від 20 січня 2015 року в справі №21-601а14, від 27 січня 2015 року в справі № 21-436а14, від 10 лютого 2015 року в справі №21-632а14, від 15 квітня 2014 року в справах №№ 21-40а14, 21-63а14), від 29    травня 2017 року в справі №826/6304/16, від 23 лютого 2016 року в справі №818/1857/14 тощо.
59.          Аналогічні висновки щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі №820/3534/16 і постановах Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 02 липня 2019 року в справі №826/2525/15, від 07 лютого 2020 року в справі №803/634/17 та від 14 лютого 2020 року в справі №825/3661/15-а та ін.
60.          Предметом позовних вимог у справі, що розглядається, є стягнення збитків, саме тому суди попередніх інстанцій повинні були перевірили обставини, з якими позивач пов`язує свою вимогу про стягнення збитків та визначає їх розмір.
61.          Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції зазначив, що з огляду на невідповідність здійсненого відповідачем розрахунку нормам закону, заявлена до стягнення сума в розмірі 220 730,98 грн. не може бути визначена як прибуток та відповідно вилучена в дохід держави на підставі статті 240 Господарського кодексу України.
62.          Проте, як вбачається із матеріалів справи, судами не досліджено обставини, що впливають на розмір збитків, розрахунок яких наведено у позові та апеляційній скарзі.
63.          Системний аналіз правових норм, наведених у пунктах 38-46 цього рішення, дає підстави для висновку про те, що процес встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги можна умовно розподілити на такі етапи:
1) Здійснення уповноваженими виконавцями розрахунків економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг;
2) Подання уповноваженими виконавцями відповідних розроблених розрахунків економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг;
3) Доведення до споживачів інформації;
4) Встановлення органами місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).
64.          Отже, уповноважені органи (органи місцевого самоврядування) встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі, не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво, поданих їм виконавцями.
65.          Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19    грудня 2018 року в справі №    816/2481/17.
66.          У цій справі, як установлено судами попередніх інстанцій, наявність правопорушення позивач пов`язує з тим, що відповідач надавав послуги з водопостачання за завищеними на тариф цінами, а також без ліцензії на такий вид діяльності.
67. Враховуючи приписи частини першої статті 2 Закону № 2939-ХІІ, суди попередніх інстанцій повинні були дослідити чи пов`язані виявлені порушення із використанням бюджетних коштів підконтрольними установами.
68.          Водночас судами першої та апеляційної інстанції не установлено, яким саме підприємствам, за рахунок яких коштів, за якими тарифами і за якими обсягами Підприємство надавало послуги з водопостачання та чи охоплюються такі послуги поняттям «централізоване водопостачання», яке передбачає необхідність отримання ліцензії.
69.          Встановлення обставин щодо виду послуг, які надавало підприємство, їх обсягу, тарифів для кожного зі споживачів, має визначальне значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки саме органи місцевого самоврядування, а не конкретні підприємства, затверджують в порядку і межах, визначених законодавством, тарифи на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.
70.          При цьому законодавцем обмежено коло осіб, які можуть надавати комунальні послуги, зокрема, з централізованого водопостачання - підприємства питного водопостачання, які здійснюють свою діяльність лише на підставі документів, визначених у статті 16 Закону    № 2918-III.
71.          Верховний Суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
72.          У зв`язку із невстановленням наведених обставин, судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованих судових рішень, і які не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.
73.          Отже, у цій справі судами попередніх інстанцій допущено порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

VІІ. Судові витрати

74.          З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями    341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1.    Касаційну скаргу Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області задовольнити частково. 
2.    Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017    року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від    27 червня 2017 року скасувати.
3.    Адміністративну справу №  808/3999/16 за позовом Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області до Державного підприємства "Підприємства Біленьківської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№99)" про стягнення коштів направити на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.
4.    Судові витрати розподілу не підлягають.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                                Н.    В.    Шевцова

Судді:                                                                                                    В.    М.    Бевзенко

          Н.    А.    Данилевич