ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
30 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 192/2864/16-ц
провадження № 61-26530св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія», ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 6 лютого 2017 року, ухвалене у складі судді Стрельникова О. О., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»                      (далі - ПАТ «Українська транспортна страхова компанія»), ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про відшкодування майнової та моральної шкоди.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29 листопада 2014 року за участю автомобілів ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким він керував, і «Renault Trafik», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , сталася дорожньо-транспортна пригода. 
 
Позивач вказував, що ОСОБА_2 порушив Правила дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не дотримався безпечної швидкості руху, у зв`язку з чим втратив контроль над керуванням автомобілем, виїхав на зустрічну смугу і допустив зіткнення з належним йому автомобілем. 
 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематом та садин обличчя, ран обох кистей, відкритого другого ступеню перелому правового наколінника, рани передньої поверхні правового наколінника, рани передньої поверхні правого колінного суглобу, закритого двохлодижкового перелому кісток правої гомілки з підвивихом ступені до зовні, які відносяться до середнього ступеню тяжкості. 
 
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 2 березня 2015 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України. 
 
З урахуванням уточнених у грудні 2016 року позовних вимог ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на його користь 23 208,31 грн на відшкодування майнової шкоди і стягнути з ОСОБА_2 100 000 грн - на відшкодування моральної та 1 000 грн франшизи. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області                          від 6 лютого 2017 року позов задоволено частково.
 
Стягнено з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 3 510,27 грн на відшкодування майнової шкоди та з ОСОБА_2 10 000 грн на відшкодування моральної. 
 
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Стягнено з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» у дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. 
 
Стягнено з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі                       551,20 грн.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції встановив, що позивачем витрачено на лікування 5 010,27 грн, з яких 1 500 грн ОСОБА_2 добровільно передав позивачу, дійшов висновку про стягнення з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь позивача 3 510,27 грн, оскільки вважав, що ця сума є обґрунтованою і підтверджена належними доказами.
 
Щодо позовних вимоги про стягнення на користь позивача 6 195 грн витрат на придбання пального для транспортування позивача до лікарні, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цих вимог, оскільки позивач належними і допустимими доказами не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.
 
Задовольняючи частково позов в частині стягнення з ОСОБА_2 суми на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. 
 
Врахувавши, що позивачу завдано тілесні ушкодження, які зумовили тривалий розлад його здоров`я, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції вважав, що 10 000 грн -саме той розмір, який є достатнім для відшкодування заподіяних позивачу моральних страждань. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 грн франшизи, суд першої інстанції виходив зі                 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за якою франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не відшкодовується. 

 
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 червня                          2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 6 лютого 2017 року залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У вересні 2017 року   ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 6 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
 
Заявник зазначає, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, судами безпідставно не враховані фіскальні чеки, на яких відсутнє відображення придбаного медичного препарату або ліків, а також доказам на придбання ліків, не рекомендованих лікарем, у зв`язку з цим проігноровано більшість доказів, які підтверджують завдану йому майнову шкоду. 
 
Також заявник вказує на необґрунтованість судових рішень в частині відмови у відшкодуванні йому моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди і отриманих тілесних ушкоджень він досі відчуває приниження гідності, образи, обурення та має хвилювання щодо своєї соціальної репутації. 
 
Крім того, судами залишено поза увагою те, що належний йому автомобіль фактично не підлягає відновленню, у зв`язку з чим він позбавлений можливості заробляти кошти для своєї родини.

 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Вказана справа передана до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 листопада 2014 року за участю автомобілів ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 і «Renault Trafik», реєстраційний номер                            НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_2 , сталася дорожньо-транспортна пригода.
 
ОСОБА_2 порушив Правила дорожнього руху, не дотримався безпечної швидкості руху у встановлених межах при засніженому дорожньому покритті, у зв`язку з чим втратив контроль над керуванням автомобілем і виїхав на зустрічну смугу, допустивши зіткнення з автомобілем ОСОБА_1 . 
 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематом та садин обличчя, ран обох кистей, відкритого другого ступеню перелому правового наколінника, рани передньої поверхні правового наколінника, рани передньої поверхні правого колінного суглобу, закритого двохлодижкового перелому кісток правої гомілки з підвивихом ступені до зовні, які відносяться до середнього ступеню тяжкості. 
 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована в ПАТ «Українська транспортна страхова компанія».
 
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 2 березня 2015 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України. 
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов до таких висновків. 
 
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (стаття 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). 
 
Стеттею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
 
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
 
Звертаючись з відповідним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29 листопада 2019 року, йому завдано майнову шкоду у розмірі 23 208,32 грн з яких: 17 013,32 грн - витрати на придбання ліків та 6 195 грн - витрати на пальне для транспортування позивача до лікарні. 

 
Вирішуючи справу, суд першої інстанції у судовому засіданні дослідив виписки епікризів позивача, наданих Комунальним закладом «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 16» Дніпропетровської обласної ради, з яких встановив, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 29 листопада 2014 року по 19 грудня 2014 року та з 2 лютого 2015 року по 18 лютого 2015 року у зв`язку з травмами, отриманими під час дорожньо-транспортної пригоди. 
 
Крім того, врахувавши медичні препарати, що зазначені в даних виписках епікризів, суд також встановив, що витрати на лікування, що понесені позивачем, складають 5 010,27 грн, що також підтверджується наданими позивачем оригіналами фіскальних чеків, за якими придбавались ліки та медичні препарати.
 
Також судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_2 добровільно передав для лікування позивача 1 500 грн.
 
Ухвалюючи рішення, суди попередніх інстанцій надали оцінку доказам позивача щодо розміру заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди та встановили, що позивачем витрачені кошти на лікування в сумі 5 010,27 грн, з яких 1 500 грн ОСОБА_2 відшкодував позивачу добровільно, тому дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь позивача 3 510,27 грн у відшкодування майнової шкоди. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 6 195 грн витрат на пальне для транспортування позивача до лікарні, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність позовних вимог і, як наслідок, відмовили у позові у цій частині у зв`язку з недоведеністю.
 
Обґрунтовуючи позов в частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 вказував на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
 
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Моральна шкода відшкодовується, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частина друга статті 1167 ЦК України).
 
При визначенні розміру моральної шкоди суди попередніх інстанцій  обґрунтовано виходили з ступеня вини ОСОБА_2 та з урахуванням вимог розумності, справедливості та поміркованості. 
 
Що стосується позовних вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 000 грн франшизи, необхідно зазначити наступне. 
 
Відповідно до статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
 
Франшиза при відшкодуванні шкоди, завданої життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суди попередніх інстанцій виходили з того, що законом не передбачено стягнення франшизи у справі про відшкодування шкоди, завданої життю або здоров`ю потерпілих. 
 
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і касаційний суд, оскільки до таких висновків суди дійшли на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.
 
Твердження заявника стосовного ненадання судами попередніх інстанцій належної оцінки доказам, зокрема, фіскальним чекам, на яких відсутнє відображення придбаного медичного препарату або ліків, а також доказам про придбання ліків, не рекомендованих лікарем, касаційний суд відхиляє, оскільки результати оцінки таких доказів суди відобразили у судових рішеннях.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
 
Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
 
Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. 

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
 
Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надали їм належну оцінку та ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Таким чином, касаційний суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають і спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційна скарга залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області                          від 6 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 червня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов 	
Судді:  	В. С. Жданова    С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук   М. Ю. Тітов