КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД                                      
                                                                                03680, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-А
                                                                         Факс 284-15-77    е-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Справа № 359/9785/19                                                                                            Головуючий у 1 інстанції - Журавський В.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/796/3341/2020                                                         Доповідач - Мараєва Н.Є. 

                                                        ПОСТАНОВА 
                                                   ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
5.03.2020 р.   Київський  апеляційний  суд  в складі  суддів судової  палати з розгляду 
цивільних  справ :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів -  Заришняк Г.М., Рубан С.М.
Розглянули у порядку  письмового  провадження в приміщенні Київського апеляційного
суду
Цивільну справу за апеляційною скаргою 
        представника  АТ КБ «ПРИВАТБАНК»
на  рішення  Бориспільського  міськрайонного суду  Київської області  від  3.12.2019 р.
в справі за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 
       про стягнення заборгованості
Заслухавши  доповідь  судді Мараєвої Н.Є.,  перевіривши  
матеріали   справи, обговоривши  доводи  апеляційної  скарги, колегія суддів,-
                                                             В с т а н о в и л а :
 
Рішенням  Бориспільського  міськрайонного суду  Київської області  від  3.12.2019 р. частково задоволено позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1   про стягнення  заборгованості.
Так,  стягнуто з ОСОБА_1   на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  заборгованість за кредитним договором в сумі 4785,22 грн. та судовий збір в  сумі  721,38 грн.; в задоволенні  іншої частини позовних вимог -  відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить  це рішення скасувати в частині  відмови  у стягненні  заборгованості  за відсотками  і постановити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, а в решті залишити без змін, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема,  що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.
Апеляційна  скарга задоволенню не підлягає.
Як вбачається з матеріалів справи  і встановлено судом, 15.11.2013 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг на отримання кредиту та платіжної кредитної картки, що підтверджується Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.7). 
З метою отримання банківських послуг відповідачка підписала Заяву б/н від 15.11.2013 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді  встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у  розмірі 30 % річних. 
Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, позичальник виявила бажання оформити платіжну кредитну карту, її вид та наявність кредитного ліміту не вказано. В анкеті зазначено, що договір між позичальником та банком складається з заяви, Пам`ятки Клієнта, Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів. 
Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», зокрема кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок  заборгованості) 2,5%;  за тратами, здійсненими з 01.09.2014 р. - 2,9%; за тратами, здійсненими з 01.04.2015 р. - 3.6 %; обов`язковий щомісячний платіж - 7% від заборгованості; з 01.04.2014 р. - 5% від заборгованості; пеня = 0,24% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн.; пеня = 0,24% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожен день прострочення кредиту) +100 грн. щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. другий місяць поспіль і більше; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань: 500 грн. + 5% від суми  заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (а.с.8). 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України  правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах,  якими  обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч.1статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Відповідно до ч.1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно  ч.1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Як вбачається з матеріалів справи, банк надав відповідачці кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Позивачем надано розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що станом на 03.09.2019 р. заборгованість відповідачки за кредитним договором б/н від 15.11.2013 р. становить 12742,76 грн., що складається із: заборгованості за кредитом - 4785,22 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 6274,55 грн., заборгованості за пенею та комісією - 600,00 грн., а також штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 582,99 грн. (а.с.5-6).
Обгрунтовуючи позов,  позивач  посилаючись на ч.1 ст.634 ЦК України зазначав, що при укладенні договору сторони керувалися  даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (а.с.2, зворот).
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач - АТ КБ «ПриватБанк»). 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого  самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.   
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).  
Зі змісту анкети-заяви ОСОБА_1 від 15.11.2013 року вбачається, що в ній не зазначена процентна  ставка, розмір пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.  
Згідно позовної заяви позивач просить стягнути з ОСОБА_1 крім тіла кредиту, відсотки, пеню та штрафи.
Обгрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15.11.2013 року, - позивач посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: ПриватБанку як невід`ємну частину спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: банку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.  
При цьому, позивачем не долучено та матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку; а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, та, зокрема, саме у зазначених в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.  
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Такий  висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.  
В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача  неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин, а саме 15.11.2013 року, й до моменту звернення до суду із вказаним позовом (18.10.2019 року), тобто банк міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.  
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, розмір пені та штрафів, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.   
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.  
Так, надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору і щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).  
Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.  
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17 при вирішенні аналогічного спору  з  АТ КБ «ПриватБанк» зазначила, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: банку, які не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Згідно ч.ч.1 та 3 статті 509 ЦК України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-Х1І "Про захист прав споживачів").
Згідно  п.22 ч.1 статті 1 вищенаведеного Закону України споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. 
Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на вимоги частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. 
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року, яка прийнята у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач  банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. 
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , позивач не дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 
Як вбачається із матеріалів справи, укладений між сторонами кредитний договір від 15.11.2013 р.  у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, процентна ставка не зазначена. Дана заява-анкета не містить і строку повернення кредиту (користування ним). 
Однак, враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд  першої інстанції дійшов  обгрунтованого  висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати його обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а  саме:  що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом - 4785,22 грн. 
Такі  висновки  суду відповідають  висновкам Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17-ц. 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі  і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписанні його стороною (сторонами).
Таким чином,  враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучені  позивачем до матеріалів позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов та правил надання  банківських послуг, не містять підпису позичальника, то суд  правильно дійшов висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами.
Що  стосується  доводів  апеляції  про стягнення  з відповідача заборгованості за відсотками,  то суд вірно вважав, що ці вимоги  не  підлягають задоволенню, оскільки, у різний період часу, позивач здійснюючи нарахування відсотків за кредитним договором, застосовував різну процентну ставку, в тому числі і різну підвищену процентну ставку на прострочену заборгованість. 
Такі дії банку суперечать  ст. 1056-1 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки позивачем не надано суду доказів, що боржник був належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, які здійснені банком в односторонньому порядку, та погодився на нові умови договору. При цьому, Анкета-заява не містить умов щодо розміру процентної ставки, а визначений в Тарифах розмір процентних ставок та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не підписані позичальником, що світить про відсутність підстав для стягнення процентів.
Такі висновки суду  відповідають   правовій позиції Верховного Суду України, викладеній  у постанові від 12 вересня 2012 року № 6-57ц12, та Верховним Судом у постанові від 14 березня 2018р. у справі № 515/1844/16-ц.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування  не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом  повно  з`ясовано  обставини  справи, дана належна оцінка доказам. 
Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують.  
Підстав для скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368,  374, 375, 376 381- 384, ч.1 ст.369 ЦПК України, колегія суддів, -
                                                        П о с т а н о в и л а :   
Апеляційну скаргу  представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення,  а    рішення  Бориспільського  міськрайонного суду  Київської області  від  3.12.2019 р. - залишити  без  змін. 
Постанова  оскарженню  не підлягає.
 
Головуючий  :   
                                                                               Судді :