ПОСТАНОВА
Іменем України

13 травня 2020 року 
Київ
справа №820/3018/17
касаційне провадження №К/9901/30715/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:                Єзерова А.А., Шарапи В.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2017 (головуючий суддя: Заічко О.В.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 (головуючий суддя: Лях О.П., судді: Яковенко М.М., Старосуд М.І.) у справі №820/3018/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, треті особи: Державне підприємство «Благодатне», Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, Міністерство аграрної політики та продовольства України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,   
В С Т А Н О В И В:
У липні 2017 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивачка) звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Харківській області або відповідач), треті особи: Державне підприємство «Благодатне» (далі - ДП «Благодатне»), Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, Міністерство аграрної політики та продовольства України, в якому просила:
визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає в неприйнятті рішення відповідно до вимог статей 118, 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) за клопотанням від 30.03.2017 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо приватизації земель, закріплених за ДП «Благодатне»;
зобов`язати відповідача повторно розглянути клопотання від 30.03.2017 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо приватизації земель, закріплених за ДП «Благодатне» та прийняти рішення у відповідності до вимог статей 118, 122 ЗК України.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 30.03.2017 з метою реалізації права на отримання в натурі земельної частки (паю) вона разом з іншими працівниками та пенсіонерами ДП «Благодатне» звернулася до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо приватизації земель, закріплених за ДП «Благодатне», проте суб`єкт владних повноважень листом повідомив про недоліки поданих на розгляд документів, у зв`язку з чим утримався від прийняття рішення. На переконання позивачки, неприйняття суб`єктом владних повноважень жодного з визначених законодавцем рішень (про надання дозволу чи про відмову у наданні такого дозволу) свідчить про формальний підхід до вирішення поставленого у зверненні питання. 
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2017, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017, адміністративний позов задоволено.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким повністю погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому ЗК України. Суди встановили, що ДП «Благодатне» дотримано процедуру розпаювання земельної ділянки підприємства, яка перебуває у нього на праві постійного користування, однак відповідач, попри те, що законодавцем визначено вичерпний перелік документів, які подаються на розгляд питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, та обов`язку суб`єкта владних повноважень за наслідками розгляду цього питання прийняти управлінське рішення, повідомив заявників про некомплектність документів та утримався від прийняття рішення по суті поставленого питання. Також суди першої та апеляційної інстанцій встановили порушення спірними правовідносинам прав позивачки.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, у якій з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права просить суд скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовані обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Скаржник зазначає, що спірними правовідносинами не порушуються права позивачки, оскільки мало місце колективне звернення працівників та пенсіонерів ДП «Благодатне» про вирішення питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо приватизації земель,  закріплених за ДП «Благодатне». Також скаржник стверджує, що судами невірно застосовано до спірних правовідносин положення статті 118 ЗК України, яка передбачає порядок надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу приватизації земель сільськогосподарського підприємства. Окрім того, скаржник наполягає на належному розгляді ним порушеного у зверненні питання з прийняття законного та обґрунтованого рішення.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.12.2017 відкрито касаційне провадження у справі.
15.12.2017 розпочав роботу Верховний Суд і   набрав чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон  2147-VIII), яким   КАС України   викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого   Закону   передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2018 року цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
В порядку статті 31 КАС України за результатами повторного автоматизованого розподілу від 19.06.2019 визначений новий склад суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12.05.2020 справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.
Учасники справи правом на подачу відзиву на касаційну скаргу не скористалися.
Верховний Суд переглянув оскаржувані судові рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судами, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій у межах спірних правовідносин встановлено, що відповідно до відомостей, зазначених у державному акті на право постійного користування серії ХР-12-00-002658 від 29.12.1997, Радгоспу «Благодатний» у постійне користування було передано земельну ділянку 5502, 6 га для сільськогосподарського використання.
В подальшому наказом Міністра оборони України від 21.07.2008 №372 Військовий радгосп «Благодатний» перейменовано на ДП «Благодатне», яке є сільськогосподарським підприємством, підпорядкованим Міністерству аграрної політики та продовольства України та розташоване за адресою: вул. Жовтнева 16, сел. Благодатне, Зміївський район, Харківська область.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2015 №271 ДП «Благодатне» було визначено таким, що підлягає приватизації в 2015-2017 роках. 
Регіональним відділенням фонду держмайна України по Харківській області було прийнято рішення про приватизацію ДП «Благодатне» (наказ від 15.03.2017 №538).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка з 02.11.2015 працює в         ДП «Благодатне» (код ЄДРПОУ 22994509) на посаді сторожа, що підтверджується інформацією, зазначеною у довідці №135 від 28.07.2017.
30.03.2017 ОСОБА_1 разом з іншими працівниками та пенсіонерами                     ДП «Благодатне» (всього 82 особи) з метою отримання в натурі земельної частки (паю) звернулася до ГУ Держгеокадастру у Харківській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо приватизації земель, закріплених за ДП «Благодатне». До клопотання було додано копію наказу РВ Фонду держмайна України по Харківській області від 15.03.2017 № 538 та копію державного акту на право постійного користування землею від 29.12.1997 ХР-12-00-002658. 
Листом від 11.05.2017 №19-20-6-8552/0/19-17 відповідач повідомив трудовий колектив ДП «Благодатне» та інших заінтересованих осіб про неможливість встановити основний напрям господарської діяльності ДП «Благодатне», а також взаємозв`язок між ДП «Благодатне» та радгоспом «Благодатний» КВО Змїївського району Харківської області. У листі також було зазначено про відсутність в пакеті документів, доданих до клопотання від 30.03.2017, установчих або інших документів, які підтверджують основний напрям господарської діяльності підприємства, як сільськогосподарський. У зв`язку з цим, ГУ Держгеокадастру у Харківській області утрималось від прийняття відповідних рішень. 
Додатково на адресу відповідача ДП «Благодатне» супровідним листом було направлено документи, що підтверджують факт перейменування Військового радгоспу «Благодатний» (ЄДРПОУ 22994509) в ДП «Благодатне» (ЄДРПОУ 22994509), а також посвідчують сільськогосподарський напрямок його господарської діяльності; просило розглянути питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо приватизації земель, закріплених за ДП «Благодатне», з урахуванням додатково поданих документів.
За результатами розгляду зазначених документів відповідач листом від 23.06.2017 №19-5186/0/6-15976/0/21-17 повідомив про те, що цей лист не відповідає вимогам, встановленим ЗК України до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а тому не підставою для прийняття відповідних рішень за наслідками його розгляду.
Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивачка звернулася з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.
Щодо порушених прав позивачки спірними правовідносинами, слід зазначити таке.
Статтею 55 Конституції України   встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої   статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга   статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених   Конституцією   і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Згідно із частиною першою   статті 6 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення з цим позовом до суду),   яка кореспондується із частиною першою статті 5 КАС України (у чинній редакції), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Відповідно до   Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004   поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити   Конституції   і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване   статтею 55 Конституції України   й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
У постанові Верховного Суду України від 23.05.2017 у справі №800/541/16 підкреслено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
При цьому, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ДП «Благодатне» є сільськогосподарським підприємством і має на праві постійного користування земельну ділянку площею 5502,6 га, що посвідчено актом серії ХР-12-00-002658 від 29.12.1997. Позивачка є працівником ДП «Благодатне», що підтверджується інформацією, зазначеною у довідці №135 від 28.07.2017.
На підставі частини другої статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до пункту «б» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.
Частиною п`ятою статті 118 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом.
Отже, ЗК України передбачене право працівників державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерів з їх числа, на приватизацію відповідних земельних ділянок (паїв).
З метою отримання в натурі земельної частки (паю) позивачка разом з іншими працівниками та пенсіонерами ДП «Благодатне» (всього 82 особи) звернулася із відповідним клопотанням до відповідача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо приватизації земель, закріплених за ДП «Благодатне», проте рішення з порушеного у зверненні питання суб`єктом владних повноважень не прийнято, що безпосередньо зачіпає права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 , як особи, чиє право на отримання земельної ділянки гарантоване державою.
За наведених правових норм та встановлених у справі обставин, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про відсутність порушення спірними правовідносинам прав позивачки.
З приводу доводів касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень земельного законодавства України при розгляді цієї справи, Верховний Суд зазначає таке.
Складовою реформування земельних відносин, що триває в Україні, є роздержавлення земель, тобто передача останніх із державної до комунальної власності. Землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися з державної у приватну власність різними способами, які залежать від організаційно-правової форми сільськогосподарських підприємств, які виступають землекористувачами.
Так, відносини щодо   приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій регламентовано, зокрема, статтею 25 ЗК України, відповідно до частин першої - третьої якої, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).   Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.   Землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно.
У свою чергу, частинами третьою - п`ятою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель.
Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом.
Порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям визначений Указом Президента України від 08.08.1995,  №720/95 (далі - Указ №720/95), пунктом 1 якого передбачено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю (пункт 2   Указу № 720/95).
Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.   Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації (пункти 5, 6   Указу № 720/95).
Порядок виділення таких земельних ділянок регламентовано Законом України від 05.06.2003 № 899-IV   «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», положення якого передбачають виготовлення документації із   землеустрою щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).
Отже, наведеними нормами права встановлено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа, та визначені органи, уповноважені розглядати ці питання.
При цьому, паювання земель сільськогосподарських підприємств як особливий порядок набуття у приватну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення є способом приватизації цих ділянок членами таких підприємств.
Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постанові Великої Палати Верхового Суду від 13.11.2019 у справі №823/1984/16.
Таким чином, законодавство України надає право позивачці на приватизацію земельної ділянки (паю) ДП «Благодатне» в установленому статтею 25 та 118 ЗК України порядку.
Частиною сьомою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. 
Аналіз зазначеної норми права свідчить, що розгляд клопотання і доданих до нього документів, поданих особою для отримання дозволу на розробку проекту землеустрою повинен закінчуватись прийняттям компетентним на те органом відповідного рішення (про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням правових підстав такої відмови).
При цьому, правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено відповідним Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затверджене      наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333   (далі - Положення № 333) та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521.
Пунктом 8 Положення №333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.
Отже, за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ.
Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися            розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.
У той же час, як вірно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, відповідач одне із передбачених законодавцем рішень за результатами розгляду питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не прийняв, а відповідь надав листом від 11.05.2017 №19-20-6-8552/0/19-17 в якому повідомив, що за недостатності документів утримується від прийняття рішення по суті.
Тобто, має місце факт ухилення суб`єкта владних повноважень від виконання покладених на нього законодавством обов`язків.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах   (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року   №3-рп/2003).
За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неприйняття рішення за клопотанням від 30.03.2017 та зобов`язання останнього повторно розглянути питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо приватизації земель, закріплених за            ДП «Благодатне», з прийняттям за наслідками його розгляду відповідного рішення.
Доводи касаційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судами першої та апеляційної інстанцій. Касаційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в запереченнях на позов та апеляційній скарзі з урахуванням яких судами вже надана оцінка встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права касаційна скарга відповідача не містить. 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі   "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За правилами частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, а тому підстави для їх скасування - відсутні.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області залишити без задоволення.
Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 у справі №820/3018/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду:                                                      С. М. Чиркін
                                                                                     А. А. Єзеров       
                                                                                                В. М. Шарапа