ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«28» квітня 2020 року
м. Харків
справа № 626/1479/19-ц
провадження № 22ц/818/2894/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -                  Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р.
учасники справи: 
позивач - Красноградська міська рада, представник позивача ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 17 лютого 2020 року в складі судді Рибальченко І.Г.
в с т а н о в и в:
У червні 2019 року Красноградська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконавчого комітету Красноградської міської ради № 73 від 28 травня 2014 року «Про квартиру АДРЕСА_1 » ОСОБА_2 , який проходив військову службу в Лозівському міжрайонному відділі Управління Служби безпеки України та здійснював оперативне забезпечення міста Красноград надано службове житлове приміщення, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , що складається із двох кімнат, жилою площею 24,8 кв м.

Вказала, що відповідно до витягів з наказів Служби безпеки України №100-ос від 30 січня 2016 року та №18-ос від 05 лютого 2016 року ОСОБА_2 звільнено з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем та виключено зі списків особового складу. Таким чином відпали підстави, за якими йому та членам його сім`ї надано тимчасове службове приміщення.

Зазначила, що листом начальника управління Служби безпеки України в Харківській області № 70/30-339 від 15 лютого 2016 року поінформовано виконавчий комітет Красноградської міської ради про звільнення ОСОБА_2 з військової служби та повідомлено про необхідність видачі ордеру на вищевказане службове приміщення діючому співробітнику Лозівського міжрайонного управління Служби безпеки України.

Вказала, що 24 лютого 2016 року виконавчим комітетом Красноградської міської ради прийнято рішення № 39, згідно з яким пункти 2-6 рішення від 28 травня 2014 року № 73, за якими службове приміщення надавалось відповідачу, втратили чинність.

На виконання рішення виконавчого комітету Красноградської міської ради № 39 від 24 лютого 2016 року ОСОБА_2 повідомлено листом № 431 від 29 лютого 2016 року про прийняте рішення щодо припинення користування службовим житловим приміщенням та запропоновано звернутися до компетентних органів для зняття з реєстраційного обліку та звільнити займане приміщення в найкоротший термін.

Зазначила, що із довідки від 21 травня 2019 року, виданої депутатом Красноградської міської ради вбачається, що ОСОБА_2 разом з членами сім`ї у службовій квартирі не проживає, спроби потрапити до квартири виявилися безрезультатними, сусіди мешканців квартири давно не бачили.

Вказала, що безпідставне мешкання та реєстрація місця проживання відповідача та членів його сім`ї в службовому приміщенні позбавляє виконавчий комітет Красноградської міської ради можливості володіти та розпоряджатися службовим житлом, що порушує гарантовані права місцевого самоврядування, а особа, що самоправно займає службове житло, підлягає виселенню разом з членами її сім`ї без надання іншого житлового приміщення.

Зазначила, що вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення, однак у його задоволенні відмовлено у зв`язку з незалученням членів сім`ї наймача у якості співвідповідачів та органу опіки та піклування як третьої особи.

Просила позбавити права користування службовим житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 17 лютого 2020 року позовну заяву Красноградської міської ради - задоволено; позбавлено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , права користування службовим житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Красноградської міської ради сплачений судовий збір у розмірі по 960,50 грн з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, вважав, що рішення Красноградської міської ради № 73 від 28 травня 2014 року, яким йому надано службове житло, є актом одноразового застосування, вичерпує свою дію фактом його виконання і не може бути скасовано чи змінене цим органом після його виконання; що судом не взято до уваги думку Служби у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації, яка заперечувала проти задоволення позову до малолітнього ОСОБА_4 ; що у службовій квартирі він та члени його сім`ї не мешкають тимчасово у зв`язку з проведенням у ній ремонтних робіт.

14 квітня 2020 року до суду апеляційної інстанції від Красноградської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міська рада вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. Зокрема, міська рада акцентувала увагу на тому, що ОСОБА_2 був ознайомлений з правилами користування службовими приміщеннями та зобов`язався звільнити надане йому та членам його сім`ї службове приміщення в порядку, передбаченому чинним законодавством. Також, зазначила, що ОСОБА_2 не відноситься до жодної категорії осіб, яких не може бути виселено із службового приміщення. ОСОБА_2 припинив трудові відносини з Лозівським міжрайонним відділом Управління Служби безпеки України в Харківській області, тому він повинен був ще у 2016 році звільнити займане службове приміщення разом з членами сім`ї. В службовій квартирі, як вбачається з депутатської довідки від 21 травня 2019 року, ніхто не проживає, мешканців давно ніхто не бачив, квартира пустує, контактів з сусідами наймач із сім`єю не підтримує. Оскільки підстави, за якими йому та членам його сім`ї надано тимчасове службове приміщення відпали, він позбавлений права користуватися житловим приміщенням.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 27 квітня 2020 року до суду апеляційної інстанції від учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю, які задоволено. В заяві про розгляд справи за відсутності представника Служба у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації заперечувала проти задоволення позову, однак, обгрунтувань свого заперечення не навела.

Заяв від учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін. 

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що право ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користування службовим жилим приміщенням припинилося внаслідок звільнення ОСОБА_2 з посади, у зв`язку з якою йому надано службове жиле приміщення, тому Красноградська міська рада як власник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю шляхом позбавлення відповідачів права користування житлом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Красноградської міської ради Харківської області № 73 від 28 травня 2014 року визначено квартиру АДРЕСА_1 тимчасовим службовим жилим приміщенням та надано її ОСОБА_2 , який проходив військову службу в Лозівському міжрайонному відділі Управління Служби безпеки України в Харківській області та здійснював оперативне забезпечення міста Красноград на склад сім`ї - чотири особи. ОСОБА_2 видано ордер на вселення у вказане вище службове жиле приміщення (а. с. 9).

Заявою від 29 травня 2014 року ОСОБА_2 підтвердив, що ознайомлений з правилами користування службовим приміщенням, зобов`язується звільнити надане йому та членам його сім`ї службове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку, передбаченому Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними (а. с. 12).

Як вбачається з витягу з наказу першого заступника голови Служби безпеки України від 30 січня 2016 року № 100-ос капітана ОСОБА_2 , старшого оперуповноваженого, звільнено з військової служби за підпунктом «б» пункту 61 та підпунктом «и» пункту 62 (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та пунктом 88-1 у запас Збройних Сил України. Календарна вислуга років на 15 січня 2016 року складає 6 років 2 місяці 8 днів (а. с. 15).

З витягу з наказу начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області від 05 лютого 2016 року № 18-ос вбачається, що капітана ОСОБА_2 , звільненого з військової служби наказом голови Служби безпеки України від 30 січня 2016 року № 100-ос у запас Збройних Сил України без права носіння військової форми одягу з урахуванням часу на здавання посади з 04 лютого 2016 року, виключено із списків особового складу. Вислуга років на 04 лютого 2016 року склала: календарна - 06 років 02 місяці 27 днів, навчання у ВНЗ - 02 роки 06 місяців 00 днів, у пільговому обчисленні - 0 років 05 місяців 11 днів, загальна 09 років 02 місяці 08 днів (а. с. 16).

Із листа № 70/30-339 від 15 лютого 2016 року вбачається, що Красноградського міського голову ОСОБА_1 повідомлено, що ОСОБА_2 звільнено з військової служби, та про необхідність вирішення питання про видачу ордеру на службове приміщення співробітнику Лозівського міжрайонного відділу Управління Служби безпеки України в Харківській області, підполковнику ОСОБА_6 (а. с. 17).

Рішенням виконавчого комітету Красноградської міської ради Харківської області від 24 лютого 2016 року № 39 визнано такими, що втратили чинність пункти 2,3,4,5,6 рішення виконавчого комітету № 73 від 28 травня 2014 року у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 звільнений з військової служби Лозівського міжрайонного відділу Управління Служби безпеки України в Харківській області та відповідно до Положення про порядок надання службових жилих приміщень підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають. На керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету покладено обов`язок повідомити ОСОБА_2 та членів його сім`ї про необхідність зняття з реєстрації місця проживання та звільнення службового житлового приміщення. Вирішено розглянути на черговому засіданні виконавчого комітету питання про виділення та видачу ордеру на службове жиле приміщення: квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 після звільнення зазначеного житла (а. с. 10).

Із листів Красноградського міського голови від 29 лютого 2016 року № 02-41/431 та 07 квітня 2016 року № 02-41/857 вбачається, що ОСОБА_2 повідомлено про необхідність звільнення службового житла та зняття з реєстрації його та членів його сім`ї у найкоротший термін у зв`язку з потребою видачі ордера на це приміщення співробітнику Лозівського міжрайонного відділу Управління Служби безпеки України (а. с. 11, 13).

У квітні 2016 року виконавчий комітет Красноградської міської ради звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про зняття особи з реєстраційного обліку та виселення зі службового приміщення. Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 26 грудня 2018 року позовні вимоги виконавчого комітету Красноградської міської ради - задоволено частково; зобов`язано ОСОБА_2 та членів його сім`ї виселитися зі службового приміщення; вирішено питання щодо судових витрат. Однак, постановою Харківського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року рішення Красноградського районного суду Харківської області від 26 грудня 2018 року в частині зобов`язання ОСОБА_2 та членів його сім`ї виселитися з службового приміщення - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовлено. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що до участі у справі не залучені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , питання про виселення яких разом з ОСОБА_2 ставив позивач, а також орган опіки та піклування (а. с. 18-20).

З довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні та забезпеченість житловою площею від 03 квітня 2019 року № 110д вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 (а. с. 14).

Як вбачається з довідки від 21 травня 2019 року, складеної депутатом Красноградської міської ради Вербніковою О.В., при обстеженні квартири АДРЕСА_1 встановлено, що в квартирі мешканців немає, неодноразові спроби потрапити у помешкання чи поспілкуватися із зареєстрованими у ньому особами виявилися безрезультатними; за словами сусідів у квартирі ніхто не мешкає, попередніх господарів давно ніхто не бачив, квартира пустує, контактів із сусідами господарі не підтримують (а. с. 8).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Однією з гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, закріплене частиною першою статті 31 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР та іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно частини 5  статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у редакції на час виникнення спірних правовідносин, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі, виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири (частина перша статті 118 ЖК УРСР).

Право користування службовим жилим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) наймача є похідним від такого права останнього. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК УРСР).

Згідно з пунктом 36 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого  Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», службове жиле приміщення може бути надано співробітникам-військовослужбовцям Служби безпеки України за визначеним нею переліком до одержання ними постійного жилого приміщення.

Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння ( detentio ) ним. Право володіння ( possessio ) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України)

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Пунктами 34 та 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37 передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. 

Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у пункті 34 цього Положення, не може бути виселено:
інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; 
осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;
осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;
осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;
пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів, членів сім`ї померлого працівника, якому надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб;
одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Аналогічним чином врегульовано спірні правовідносини пунктами 5.18, 5-20 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України від 6 листопада 2007 року № 792, які, у редакції на час звільнення відповідача з військової служби, передбачають, що виселення зі службових житлових приміщень здійснюється у порядку та на підставах, визначених законодавством України.
Так, зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено, зокрема, осіб, які мають вислугу або стаж роботи в СБ України не менш як десять років;
осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано житлове приміщення, але не припинили військової служби в СБ України;
осіб, звільнених у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Пунктом 21 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що при звільненні з  військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із  службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством. 

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема, і шляхом виселення. Тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Статті 124-125 ЖК передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ та вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відповідні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181 цс 18, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 735/598/17, провадження № 61-35023 св 18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/10291/16-ц, провадження № 61-19077св19.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 проходив військову службу в Лозівському міжрайонному відділі Управління Служби безпеки України в Харківській області та здійснював оперативне забезпечення міста Красноград, у зв`язку з чим рішенням виконавчого комітету Красноградської міської ради Харківської області від 28 травня 2014 року № 73 йому надано як службове житло квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . У службовій квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_3 та малолітній син ОСОБА_4 

Наказом голови Служби безпеки України від 30 січня 2016 року ОСОБА_2 звільнено з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем та наказом начальника Управління Служби безпеки України в Харківській області від 05 лютого 2016 року виключено його із списків особового складу.

З наданої ОСОБА_2 до апеляційної скарги копії розпорядження на службове відрядження від 03 лютого 2020 року № 119 вбачається, що на час розгляду справи він працює на посаді спеціаліста з регіональної безпеки Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (а. с. 135).

Отже, ОСОБА_2 на даний час не є співробітником Служби безпеки України, звільнений з військової служби, однак продовжує разом зі своєю сім`єю протиправно займати квартиру, надану йому як службове житло.

У зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 з військової служби у Службі безпеки України правові підстави для користування ним та членами його сім`ї службовим житлом припинились, отже відповідачі не мають права користування службовою квартирою і зобов`язані звільнити її.

Службова квартира, де мешкають відповідачі, необхідна для надання її діючому співробітнику Служби безпеки України - ОСОБА_6 . Тобто, неправомірне проживання відповідачів у службовій квартирі без належних на те підстав порушує права інших осіб, які як військовослужбовці мають право на забезпечення жилим приміщенням.

В обґрунтування позову Красноградська міська рада також посилалась на те, що відповідачі у спірній квартирі тривалий час не мешкають. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не заперечує, що вони з сім`єю певний час не мешкають у службовій квартирі, посилаючись на проведення у ній ремонтних робіт та неможливість проживання у ній у цей час через наявність у його сина алергії, про що надає відповідну медичну документацію. Разом з тим, викладені ним обставини свідчать про те, що відповідачі мають інше місце проживання, тобто службова квартира не є їх єдиним житлом, позбавлення права користування яким поклало б на них надмірний тягар та призвело б до порушення права на житло.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 , з урахуванням того, що його вислуга років на час звільнення не перевищувала 10 років, не належить до категорій осіб, яких не може бути виселено зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення.

Враховуючи викладене, слід зазначити, що оскільки ОСОБА_2 як колишній працівник Служби безпеки України, якого звільнено, разом з членами сім`ї продовжує безпідставно користуватися службовою квартирою, яка необхідна для забезпечення житлом діючого співробітника Служби безпеки України, наявні всі підстави вважати, що існує нагальна суспільна необхідність для втручання держави у право користування відповідачами службовим житловим приміщенням, та таке втручання у право на житло є пропорційним переслідуваній легітимній меті і не порушує принципів розумності та справедливості.

Позивач аргументував мету, яку він переслідував, подавши позов про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, та співмірність такого виселення відповідній меті.

Засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Верховний Суд у своїй практиці виходить із того, що ефективний спосіб захисту порушеного права повинен забезпечити його поновлення.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 163/3224/16-ц, провадження № 61-26519св18.

З огляду на встановлені обставини справи та  зазначені вище норми матеріального права судова колегія дійшла висновку, що позов Красноградської міської ради як власника квартири, що є службовим житлом, підлягає задоволенню, оскільки позбавлення відповідачів права користування службовим житловим приміщенням забезпечує поновлення її порушеного права.

Посилання ОСОБА_2  в апеляційній скарзі, що рішення Красноградської міської ради № 73 від 28 травня 2014 року є актом одноразового застосування, яке вичерпує свою дію фактом його виконання і не може бути скасовано чи змінене цим органом після його виконання, є необґрунтованими, оскільки правові підстави для користування ним та членами його сім`ї службовим житлом відпали у зв`язку з його звільненням з військової служби, незалежно від того, чи скасовано рішення виконавчого комітету Красноградської міської ради щодо надання йому службового житла. Це рішення ОСОБА_2 не оскаржувалось, та його законність не є предметом дослідження у даній справі, оскільки право користування службовим житлом у ОСОБА_2 та його сім`ї припинилось з підстав, передбачених законом, а не цим рішенням.

Твердження ОСОБА_2 , що судом не взято до уваги думку Служби у справах дітей Красноградської районної державної адміністрації, яка заперечувала проти задоволення позову до малолітнього ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки при ухваленні судового рішення суд першої інстанції надав оцінку всім доказам, які містилися в матеріалах справи та зокрема, зазначив, що право користування житлом членів сім`ї наймача, в тому числі, й малолітніх, є похідним від наявності права користування у самого наймача. Оскільки право користування службовою квартирою у ОСОБА_2 відсутнє, немає й підстав для проживання у спірній квартирі членів його сім`ї, в тому числі, малолітнього сина.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , що суд розглянув справу без його присутності, хоча він повідомляв про поважні причини неявки у зв`язку з відрядженням 17 лютого 2020 року, судова колегія відхиляє, оскільки доказів на підтвердження поважності причин неявки у судове засідання ОСОБА_2 до суду першої інстанції не надавав. Крім того, у матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 від 30 січня 2020 року про розгляд справи за його відсутності.

Аргументи ОСОБА_2 , що у резолютивній частині рішення суду не вказані усі відомості про учасників справи, передбачені пунктом 4 частини статті 265 ЦПК України, також не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1.ч.1. ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 17 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 04 травня 2020 року.