Постанова
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/40890/17
провадження № 61-15983св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року у складі судді Мальцева Д. О.та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Яворського М. А.,Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 10 лютого 2014 року між  ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іншої сторони було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачам грошову позику, а саме: 25 000,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 25 % річних; 22 425,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 25 % річних; 25 597,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів в оптовій торгівлі ювелірними виробами, за що відповідачі мали сплачувати 1 184,00 євро в місяць; 5 000,00 дол. США з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів для відкриття ювелірних супермаркетів, за що відповідачі мали сплачувати 250,00 дол. США в місяць; 10 000,00 євро з цільовим призначенням поповнення оборотних коштів для відкриття ювелірного супермаркету в м. Рівному.
 
При цьому позивач вказує, що відповідно до пункту 3 договору позики відповідачі зобов`язалися використовувати надані в позику грошові кошти відповідно до їх цільового призначення та повернути отримані кошти в порядку та строки, погоджені сторонами. Разом з тим позивач зазначає, що незважаючи на його неодноразові звернення з вимогою повернути позичені кошти, відповідачі свої зобов`язання за договором не виконують та суму отриманої позики не повертають.
 
Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 10 лютого 2014 року в розмірі 2 500,00 дол. США, що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 67 125,09 грн, та 41 511,00 євро, що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 1 291 803,77 грн, загальна сума до стягнення - 1 358 928,86 грн; стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 лютого 2014 року в розмірі 2 500,00 дол. США, що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 67 125,09 грн, та 41 511,00 євро, що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 1 291 803,77 грн, загальна сума до стягнення - 1 358 928,86 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження передачі позивачем грошових коштів відповідачам, що є обов`язковою умовою виникнення правових відносин та зобов`язань, передбачених статтею 1046 ЦК України, а наданим договором вказані обставини не підтверджуються. 
 
У зв`язку з тим, що доказів надання грошових коштів у розмірах, зазначених в наданій письмовій угоді позивачем не надано, тому суд визнав відсутність зобов`язань у відповідачів по поверненню вказаних коштів.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Шевченківського районного суду міста Києва та задоволено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження. 
 
16 вересня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 15 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 21 квітня 2020 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не було надано належної правової оцінки договору позики від 10 лютого 2014 року, який підтверджує існування договірних відносин між позивачем та відповідачами. У касаційній скарзі зазначається, що вказаний договір був укладений на підтвердження отримання відповідачами вказаних у ньому грошових коштів.  
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що 10 лютого 2014 року було складено письмову угоду (договір займу) між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за умовами пункту 1 якої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 беруть на себе зобов`язання у вигляді фінансової позики, наданої ОСОБА_1 . Пунктом 2 вказаного правочину визначені розміри, умови та цільове призначення фінансової позики. Пунктом 3 вказаної письмової угоди визначені зобов`язання відповідачів: забезпечити виконання цільового призначення позики; забезпечити виконання умов наданої позики та забезпечити повернення позики в розмірі та в терміни, погодженні сторонами (т. 1 а. с. 6).
 
Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 09 та 29 вересня 2016 року, 28 жовтня 2016 року, 14 листопада 2016 року надсилав вимоги про повернення позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 7, 10, 13, 16).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 621/2725/17 (провадження № 61-1990св19),від 03 квітня 2020 року у справі № 561/910/18 (провадження № 61-13992св19).
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно із частиною першою статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
 
Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
 
Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
 
Договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
 
Отже, згідно з усталеною судовою практикою письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
 
Всупереч зазначеним положенням закону та вимогам статей 89, 263, 264 ЦПК України суди належним чином не дослідили договір позики (займу) від 10 лютого 2014 року, не з`ясували справжню правову природу укладеного між  ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з іншої сторони договору, не врахували доводи позивача про те, що вказаним договором сторони оформили правовідносини з грошової позики.
 
В матеріалах справи містяться неодноразові письмові досудові  вимоги до відповідачів про повернення боргу, проте немає будь-яких даних щодо реагування відповідачів на такі вимоги. У відзиві на позовну заяву стверджується, що протягом 2016 - 2017 років ОСОБА_1 з метою заволодіння коштами здійснював психологічний тиск на ОСОБА_4 , а також завдав йому тілесних ушкоджень. Проте оцінки цих обставин, зокрема якими саме коштами намагався заволодіти позивач, немає в рішеннях судів попередніх інстанцій. У апеляційній скарзі позивач зазначав, що на момент укладення договору усі кошти за ним були отримані відповідачами. Кошти передавалися за попередньою усною домовленістю як безпосередньо позивачем, так і через ОСОБА_5 . На виконання умов договору позики відповідачі сплачували відсотки.
 
Апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, а також не виконав своїх обов`язків, визначених законом, щодо повного, всебічного й об`єктивного встановлення обставин справи, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»), і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Суд апеляційної інстанції не виклав у судовому рішенні в достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
 
На підставі статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд не має можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та скасування постанови Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий      Судді:	В. С. Висоцька      А. І. Грушицький      І. В. Литвиненко 	
 	    В. В. Сердюк     	
 	І. М. Фаловська