Ухвала
Іменем України 
09 червня 2020 року
м. Київ                                                                                                                                               
справа № 210/6654/18
провадження № 51-2665ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2020 року,
встановив:
Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджений не погоджується з вказаним судовим рішенням.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог  пунктів 4, 5 ч. 2 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, та вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону 
(ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого 
(ст. 414 КПК України). 
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно                 
до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог. 
Однак, всупереч вищевказаному засуджений у своїй касаційній скарзі, вказуючи на необхідність зниження розміру покарання до мінімальної межі, визначеної у санкції ч. 1 ст. 115 КК України, доводів на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням положень п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України, як підстави для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення, із зазначенням того, в чому полягала явна несправедливість призначеного йому покарання, як це передбачено ст. 414 цього Кодексу, не наводить.  
Крім того, вимоги засудженого до суду касаційної інстанції про одночасні скасування ухвали апеляційного суду та зміну вироку суду першої інстанції не узгоджуються з положеннями ст. 436 КПК України, якою визначено повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.
До того ж, як убачається із вступної частини касаційної скарги, засуджений вказує на оскарження ним лише ухвали апеляційного суду, тоді як вимоги до суду касаційної інстанції формулює як щодо вказаного судового рішення, так і щодо вироку суду першої інстанції, чим допустив суперечності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху. 
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 березня 2020 року щодо нього залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                            ОСОБА_3