19.05.20
22-ц/812/911/20 
Головуючий суду першої інстанції Лазарева Г.М.
Провадження № 22-ц/812/911/20            Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

19 травня 2020 року м. Миколаїв Справа № 488/536/20 

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого Царюк Л.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2020 року, постановлену під головуванням судді Лазаревої Г.М., в приміщенні цього ж суду, про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, 

 
В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належної йому на праві користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення за власні кошти частини гаражу, який розміщений на його земельній ділянці, демонтажу сітчаного забору та встановлення його на попереднє місце, а також звільнення пожарного проходу від красної лінії до попередньо встановленого сітчаного забору.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року вказану позовну заяву було залишено без руху з підстав невідповідності її вимогам ст. 175 ЦПК України, в ухвалою того ж суду від 06 квітня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України. 
Повертаючи позовну заяву місцевий суд виходив із того, що вимоги викладені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, позивачем виконанні частково тільки в частині сплати судового збору, а щодо змісту позовних вимог - недоліки не усунуто, до того ж, позивачем до позовної заяви для відповідача не додано копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦПК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та незаконність оскарженої ухвали, просив ухвалу суду скасувати та повернути матеріали справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
При цьому скаржник посилалася на те, що на виконання ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 лютого 2020 року надав до суду позовну заяву в новій редакції з усуненими недоліками. Висновок місцевого суду в оскаржуваній ухвалі про не усунення ним недоліків щодо змісту позовних вимог на виконання ухвали суду від 28 лютого 2020 року не відповідає дійсності, оскільки ним було чітко викладено зміст позовних вимог на виконання ухвали суду від 28 лютого 2020 року, до того ж в зазначеній ухвалі суд не вказав, в чому саме нечітко було викладено зміст позовних вимог. 
Крім цього, в ухвалі суддя зазначає, що начебто не надано копій всіх документів для відповідача, не зважаючи на те, що залишаючи позов без руху ці недоліки зазначені не були.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , доводи апеляційної скарги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу місцевого суду без змін.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявнику) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не виконав вимоги ухвали судді про залишення позовної заяви без руху.
Проте мотиви, з яких місцевий суд дійшов таких висновків, не можна вважати переконливими, враховуючи наступне.
Частина 1 ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. 
Таким чином, положення ч. 1 ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Отже, цей пункт втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» 2002 рік).
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Статтею 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. При цьому позивач сам обирає способи захисту своїх прав та інтересів та звертається до суду з позовом до конкретної особи – відповідача, який, на думку позивача, порушує його права та інтереси.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Вимоги, що пред`являються до змісту позовної заяви, чітко визначені у ст. 175 ЦПК України, відповідно до якої у позовній заяві зазначаються: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України); реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано до іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Таким чином, ст. 175 ЦПК України стандартизує структуру позовної заяви - містить перелік загальних для всіх позовних заяв елементів (реквізитів), які дають необхідну інформацію для вирішення судом питання про відкриття провадження в цивільній справі.
Разом із тим, суд не повинен тлумачити положення цієї статті у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в цивільній справі.
Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст.ст. 175,177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків.
Таким чином, якщо позивач не дотримався однієї із вимог до позовної заяви і відсутність певної інформації не дає можливості суду вирішити питання про відкриття провадження в цивільній справі та виконати обов`язок з повідомлення про це осіб, які беруть участь у справі, суд залишає позовну заяву без руху і пропонує позивачеві виправити виявлені недоліки.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 25 лютого 2020 року звернувся до суду з зазначеним позовом.
28 лютого 2020 року районний суд, розглянувши позов на відповідність вимогам ст. 175 ЦПК України, дійшов висновку про залишення позову без руху, про що постановив ухвалу. 
Зазначене рішення мотивував тим, що в позовній заяві, в порушення п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не чітко викладений зміст позовних вимог та відповідно до Закону України «Про судовий збір» не в повному розмірі сплачено судовий збір. 
Ці недоліки позовної заяви, за висновком районного суду, перешкоджали призначити справу до розгляду.
12 березня 2020 року на виконання вимог зазначеної ухвали суду ОСОБА_1 надано квитанцію про сплату судового збору та нову редакцію позовної заяви. 
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню, оскільки не усунені повністю недоліки позову, зазначені в ухвалі суду від 28 лютого 2020 року щодо змісту позовних вимог, а також іншою підставою зазначено те, що до суду позивачем не надано копій всіх документів, що додаються до позову, як передбачено ч. 1 ст. 177 ЦПК України. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що районний суд не зазначив з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується його рішення про залишення позовної заяви без руху, а в подальшому її повернення.
Зміст та обґрунтованість позовних вимог була сформульована позивачем в міру розуміння ним викладених у позові правовідносин.
На думку колегії суддів, беручи до уваги завдання суду забезпечити розгляд і вирішення справи в розумний строк, суд може не залишати позовну заяву без руху, якщо недоліки можуть бути усунуті в процесі підготовки справи до судового розгляду і не впливають на оцінку обставин, які є підставою для відкриття провадження у справі.
Колегія суддів вважає, що питання повноти змісту позовних вимог, з яких суд спочатку залишив без руху позов, а потім повернув позовну заяву, підлягали вирішенню під час розгляду справи та вирішенню відповідно до ч. 1 ст. 189 ЦПК України, а відтак, приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції необґрунтовано повернув позовну заяву.
Крім того, повертаючи позовну заяву суд першої інстанції як підставу її повернення зазначив не подання позивачем копій всіх документів, що додаються до позову. 
Між тим така правова підстава не була зазначена при залишенні позову без руху, що позбавило можливості позивача надати будь-які пояснення з цього приводу або надати копії відповідних документів.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
З тексту ст. 6 Конвенції прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, ЄСПЛ дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.
Таким чином, зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
З аналізу вищевикладеного вбачається, що позивач фактично був позбавлений гарантованого Конституцією України, законами та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права на доступ до правосуддя, що полягає у безперешкодному отриманні судового захисту.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву з зазначених підстав, виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права скаржника на судовий захист.  
Таким чином доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена без додержання норм процесуального права.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України у випадку порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ухвала суду першої інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та порушує права заявника на гарантії захисту у суді своїх інтересів,  а тому вона підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, а саме вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська 
Повний текст постанови складено 19 травня 2020 року.