ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2020 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №522/713/19
Апеляційне провадження № 22-ц/813/2511/20
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря -Сороколет Ю.С.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,
представники відповідача -Кобзар Юлія Богданівна, Васильєва Крістіна Вікторівна, Пучкова Людмила Анатоліївна,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Кобзар Юлії Богданівни в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Абухіна Р.Д.,  

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов
У січні 2019 року ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) про захист прав споживача та стягнення пені, 3 % річних за договором банківського вкладу (а.с.1-7).
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 25 травня 2010 року між нею та банком укладено договір банківського вкладу № SAMDN01000710652440 (Вклад «Депозит «VIP»), за умовами якого вона ( ОСОБА_1 ) внесла вклад в розмірі 150 000 доларів США строком на 12 місяців з можливістю пролонгації під 11 % річних. З березня 2014 року банк припинив виплату відсотків за користування вкладом та заблокував її рахунок. 16 лютого 2016 року вона звернулась до банку з заявою про дострокове розірвання договору, яку банк отримав 19 лютого 2016 року. Відповідно до вимог п.16 договору, останній є розірваним з 23 лютого 2016 року. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2017 року з АТ КБ «Приватбанк» на її користь стягнуто заборгованість за договором вкладу в сумі 170 547,94 доларів США, з яких: сума вкладу - 150 000 доларів США, сума процентів за вкладом - 20 547,94 доларів США.
Посилаючись на неповернення грошових коштів за договором вкладу, позивачка вважала, що банк прострочив виконання грошового зобов`язання, тому просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором вкладу в загальному розмірі 52 742 118, 04 грн., з яких:
- пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 січня 2018 року по 15 січня 2019 року - 52 327 348,42 грн.;
- 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України за 1056 днів прострочення - 414 769,62 грн. 
У відзиві на позовну заяву представник банку позов не визнав,просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності щодо стягнення пені. Навів свій розрахунок пені за формулою Верховного Суду, наведеної у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, за яким розмір пені складає 13 869,89 грн. Вважав, що нарахування пені на відсотки не передбачені законодавством. Посилаючись на вимоги ч.3 ст.551 ЦК України, вважав, що розмір нарахованих позивачем пені є неспівмірним із сумою вкладу, що є підставою для зменшення розміру неустойки. Вимоги щодо стягнення 3% річних за ст.625 ЦК України вважав безпідставними (а.с.53-57).
У відповіді на відзив представник позивачки, посилаючись на необґрунтованість заперечень відповідача, з огляду на їх суперечність загально прийнятим принципам судочинства, чинному законодавству України та правовим позиціям Верховного Суду, просив задовольнити позов в повному обсязі. Зазначив, що банк після набрання законної сили рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2017 року уникав його виконання близько двох років і надалі не виконує (а.с.65-73).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28 листопада 2019 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором вкладу від 28 травня 2010 року в сумі 52 742 118,04 грн., з яких: пеня в розмірі 52 327 348,42 грн. та 3% річних в розмірі 414 769,62 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.140-142)
Рішення суду мотивовано тим, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення. Суд визнав обґрунтованим нарахування 3% річних за ч.2 ст.625 ЦК України за несвоєчасне виконання боржником своїх зобов`язань по поверненню вкладу ОСОБА_1 .

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, та інших учасників справи
В апеляційній скарзі представник Кобзар Ю.Б. в інтересах АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові (а.с.144-149).
В обґрунтування скарги, представник зазначив, що судом першої інстанції під час винесення рішення не враховано, що: 
- відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір пені підлягає зменшенню, оскільки значно перевищує розмір збитків, чим порушується принцип розумності та справедливості. Послався на постанову Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/325222/17-ц, в якій Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про зменшення розміру неустойки до розміру суми відсотків, які були нараховані за депозитним договором;
- розрахунок пені слід здійснювати за формулою, наведеною у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №759/13827/15 з урахуванням ухвали про виправлення помилки від 31 липня 2018 року, тому розмір пені, що підлягає стягненню у цій справі, становить 13 869,89 грн.;
- нарахування пені на відсотки не передбачено діючим законодавством;
- позивачка пропустила строк позовної давності за вимогою про стягнення пені, про застосування наслідків яких відповідач просив суд, але суд не прийняв це до уваги. Зазначив, що про своє порушене право позивачка дізналась 16 лютого 2016 року, тому мала право звернутися до суду з вимогою про стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період 16 лютого 2016 року по 07 лютого 2017 року (дата ухвалення судового рішення про стягнення вкладу та процентів);
- статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на грошове зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому зазначив, що період прострочення зобов`язання відраховується з дати набрання законної сили рішення суду про стягнення грошових коштів;
- при нарахуванні процентів за договором банки не нараховують додаткового вкладникам 3% річних, тому вимоги позивача суперечать ст.633 ЦК України;
- безпідставними є стягнення з відповідача 3% річних за ст.625 ЦК України, оскільки не є правомірним їх нарахування на суму заборгованості зі сплати процентів, передбачених договором банківського вкладу. Зазначив, що 3% річних за ст.625 ЦК України повинні нараховуватись на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами.
Відзив на апеляційну скаргу суду не надано. Разом з тим, у письмових поясненнях представник  ОСОБА_2  в інтересах  ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, з огляду на їх необґрунтованість. 
Зазначив, що:
- зменшення неустойки є правом, а не обов`язком суду, на що звертає увагу Верховний Суд у постанові №918/116/19 від 04 лютого 2020 року. Звернув увагу, що сума невиконаного зобов`язання - 170 547,94 доларів США; строк порушення виконання зобов`язання - з лютого 2016 року по червень 2019 року; рішення суду про стягнення вкладу та відсотків виконувалось примусово виконавчою службою, тобто відповідач відмовився від його виконання в добровільному порядку; у відзиві на позов відповідач позов не визнав та не ставив питання про зменшення розміру пені. З урахування наведеного, суд законно не скористався правом щодо зменшення розміру неустойки;
- зменшення розміру неустойки не може бути здійснено більш ніж розмір збитків -170 547,94 доларів США. Зменшення пені у розмірах більш ніж збитки позивача та за відсутності істотних обставин фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення грошового зобов`язання;
- розрахунок пені за формулою, наведеною у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №759/13827/15, не ґрунтується на законі, що підтверджується подальшою практикою Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (Велика Палата Верховного Суду), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17;
- строк позовної давності щодо стягнення пені позивачем не пропущено, оскільки стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Право на нарахування пені розпочалось з 24 лютого 2016 року, з позовом про стягнення пені за період з 15 січня 2018 до 15 січня 2019 року позивачка звернулась 16 січня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності;
- доводи про невірне застосування судом норм ст.625 ЦК України є безпідставними, оскільки на момент подачі позову відповідачем грошове зобов`язання за вкладом та процентами не виконано, а тому прострочення боржника тривало. Внаслідок невиконання зобов`язань за договором, відповідно до ст.625 ЦК України банк має сплатити 3 % річних від невиконаного зобов`язання, а саме: сплати вкладу та процентів (а.с.177-180).

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом 
Судом встановлено, що 25 травня 2010 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір банківського вкладу № SAMDN01000710652440 (Вклад «Депозит «VIP»), за умовами якого ОСОБА_1 внесла на депозит 150 000 доларів США строком на 12 місяців з можливістю пролонгації під 11 % річних. Договір неодноразово продовжував свою дію (а.с.29,30).
З березня 2014 року банк припинив виплату відсотків за користування вкладом та заблокував рахунок. 
16 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до банку з заявою про дострокове розірвання договору та виплату грошових коштів за договором, яку банк отримав 19 лютого 2016 року (а.с.27,28).
Відповідно до вимог п.16 договору, останній є розірваним з 23 лютого 2016 року.
У зв`язку з невиплатою грошових коштів за договором банківського вкладу, ОСОБА_1 у березні 2016 року звернулась до суду із відповідним позовом.
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року та постановою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/5246/16-ц, з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором вкладу в сумі 170 547,94 доларів США, що еквівалентно 4 649 136,84 грн., з яких: 
-вклад - 150 000 доларів США;
-проценти за користування вкладом - 20 547,94 доларів США (а.с.8-21).
Зазначені обставини встановлені вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили.
Рішення суду виконано в червні 2019 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 
Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
Згідно з ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п.19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п.17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п.3).
Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.
Встановивши факт невиконання, укладеного між сторонами договору банківського вкладу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення пені відповідно до вимог ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 3% річних відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України. 
Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з розміром пені, що підлягає стягненню.

Щодо стягнення пені відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»
Оскільки відповідно до ст.ст.2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. 
Враховуючи визначення поняття «послуга» у п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що благом є видача (повернення) вкладнику його коштів.
Тлумачення ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утриманих банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. 
Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17, від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 757/42043/18-ц, від 03 березня 2020 року у справі № 725/555/18, від 06 травня 2020 року у справі № 755/3653/17.
До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, а з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.
З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про безпідставне нарахування пені навідсотки за користування вкладом не ґрунтуються на законі.
Так само не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо формули, за якою розраховується пеня. Помилковим є посилання на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №759/13827/15-ц з огляду на наведені норми права, що також підтверджується більш пізнішою практикою Верховного Суду, зокрема: у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (Велика Палата Верховного Суду), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17, від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18, 19 лютого 2020 року у справі № 761/6898/17.
Так, розмір пені обраховується за формулою: пеня = (сума боргу) х (ставка пені в процентах) х (кількість днів).
       З матеріалів справи вбачається, що пеня обрахована за період з 15 січня 2018 року по 15 січня 2019 року від суми:
- 4 203 000 грн., що еквівалентно вкладу 150 000 доларів США, та становить 46 022 850 грн. (4 203 000 х 3%х365);
- 575 753,28 грн., що еквівалентно відсоткам за користування вкладом 20 547,94 доларів США, та становить 6 304 498,42 грн.(575 753,28 х 3% х 365).
Отже, загальна сума пені за вказаний період становить 52 327 348,42 грн. (46 022 850+ 6 304 498,42), яку суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача. 
Разом з тим, суд першої інстанції, стягуючі пеню у визначеному розмірі, не врахував вимоги ч.3 ст.551 ЦК України, на застосування яких звернув увагу представник банку у відзиві на позов (а.с.56). 
За вимогами ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).
При цьому, за відсутності у законі переліку таких істотних обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Отже, положення ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що цей розмір значно перевищує розмір збитків.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, від 16 жовтня 2019 року у справі № 303/2408/16-ц.
У цій справі розмір пені (52 327 348,42 грн.) значно перевищує розмір збитків (4 778 753,28 грн.), який складається з невиплачених банком вкладу в розмірі 150 000 доларів США, що еквівалентно 4 203 000 грн., та процентів у розмірі 20 547,94 доларів США, що еквівалентно 575 753,28 грн.
Отже, висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивачки пені у розмірі, що більше ніж в 11 разів (!!!) перевищує суму простроченого зобов`язання, не може вважатися таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.
Колегією суддів врахована позиція Конституційного Суду України, викладена у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №7-рп/2013, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1,2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Захист від цих зловживань має базуватись на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст.551 ЦК України. 
Ураховуючи викладене, застосовуючи принципи пропорційності, розумності та справедливості, беручи до уваги, що на користь позивачки стягнуто 3% річних від простроченої суми у розмірі 414 769,62 грн., що невиконання банком зобов`язань за договором вкладу щодо повернення коштів тривало більш ніж 3 роки, задля дотримання розумного балансу, колегія суддів вважає можливим зменшити розмір неустойки з 52 327 348,42 грн. до 4 531 629,31 грн., що дорівнюватиме розміру збитків 170 547,94 доларів США (вклад 150 000 доларів США + проценти за користування вкладом 20 547,94 доларів США), що станом на 19 травня 2020 року еквівалентно 4 531 629,31 грн. (170 547,94 х 26,571). 
При цьому, колегією суддів врахована позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-473цс16 відносно того, що за змістом ч.3.ст.551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нарахованого неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Отже, у цій справі збитки складають вклад та проценти за користування вкладом.
Зменшуючи розмір пені до розміру збитків позивачки, колегією суддів враховано, що безпідставне зменшення пені у розмірах більш ніж збитки позивача та за відсутності істотних обставин фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. 
Отже доводи апеляційної скарги щодо зменшення розміру неустойки знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Заперечення позивачки, що представник банку у відзиві на позов не просив застосувати вимоги ч.3 ст.551 ЦК України спростовуються письмовим відзивом на позовну заяву, в якому на другій та четвертій сторінках представник посилається на необхідність застосування вказаної норми права (а.с.53-57). 

Щодо строку позовної давності до неустойки
Доводи апелянта про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо нарахування пені є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Згідно вимог п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст.261 ЦК України).
При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.
Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення  обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.  
Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Отже, аналіз норм ст. 266, ч.2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-3006цс15 від 08 червня 2016 року, з якою погодився Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 363/3543/16-ц.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що договір банківського вкладу є розірваним з 23 лютого 2016 року, що також встановлено рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07 лютого 2017 року, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 червня 2017 року та постановою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/5246/16-ц (а.с.8-21).
Зазначені обставини є преюдиційними та відповдіно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Отже, з 23 лютого 2016 року у банка виник обов`язок виплатити ОСОБА_1 вклад та відсотки. У зв`язку з невиконанням банку зазначеного обов`язку у ОСОБА_1 виникло право на нарахування пені відповідно до вимог ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» з 24 лютого 2016 року.
З даним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 16 січня 2019 року (а.с.1-7).
Пеня обмежується 12 місяцями перед зверненням до суду та розрахована за період з15 січня 2018 року по 15 січня 2019 року, тобто у межах строку позовної давності за основною вимогою. Строк основного зобов`язання в межах трирічного строку не сплив. 
Отже, позивачкою не пропущено строк позовної давності щодо стягнення пені відповідно до вимог ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Підстави для застосування позовної давності відсутні.

Щодо стягнення 3 % річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки 3 % річних за ч.2 ст.625 ЦК України у розмірі 414 769,62 грн. 
У сенсі ч.ч.1,2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України  розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5  ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання. Отже, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.
Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
За змістом ст.ст.524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (п.28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження 14-68цс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Таким чином, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування 3 % річних, визначених ст.625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.
Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.
Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: (сума заборгованості) х 3 х (кількість днів прострочення) /365/100.
Враховуючи, що договір банківського вкладу є розірваним з 23 лютого 2016 року, банк, не сплативши ОСОБА_1 належні їй грошові кошти, з 24 лютого 2016 року є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання. На момент пред`явлення позову грошові кошти повернуті не були, тому позивачка просила стягнути 3% річних за ст.625 ЦК України за 1056 днів прострочення в загальному розмірі 414 769,62 грн. 
З огляду на визначену судовим рішенням прострочену суму на рівні 170 547,94 доларів США, при обчисленні 3 % річних саме зазначена сума повинна братися за основу, а не її еквівалент у національній валюті Україні.
Отже, розмір 3% річних складає 14 802,63 доларів США (170 547,94 х 3х1056/365/100).
З огляду на вимоги ч.1 ст.13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених вимог, судом враховано, що позивачка просила суд стягнути 3 % річних в національній валюті України, з розрахунку за офіційним курсом НБУ 28,02 грн. за 1 долар США, у загальному розмірі 414 769,62 грн., що і складає еквівалент 14 802,63 доларам США (а.с.1-7,31). Таким чином позивачка на власний розсуд обрала спосіб захисту своїх прав, що є її правом і не суперечить вимогам чинного законодавства. 
Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3 % річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Враховуючи вказану норму права, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 3 % річних від прострочених сум за договором банківського вкладу. 
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності та неправильного нарахування 3% річних не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, підлягає зміні.

Щодо судових витрат
З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням вимог ст.141 ЦК України, за подачу позовної заяви з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 9 605 грн. з огляду на таке.
За вимогами ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 2019 рік - 768,40 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 2019 рік - 9 605грн.).
Позов ОСОБА_1 має майновий характер, ціна позову - 52 742 118,04 грн.
Отже, 1 % від 52 742 118,04 складатиме 527 421,18 грн. 
Враховуючи вимоги ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання позову в цій справі слід сплатити судовий збір у розмірі 9 605 грн., що складає 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2019 рік. 
Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Кобзар Юлії Богданівни в інтересах акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 28 листопада 2019 року змінити, виклавши резолютивну частину в новій редакції.
Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживача, стягнення пені та 3 % річних за договором вкладу задовольнити частково.
Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, код ЄДРПОУ: 4360570) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за договором вкладу № SAMDN01000710652440 від 28 травня 2010 року грошові кошти у розмірі 4 946 398,93 (чотири мільйона дев`ятсот сорок шість тисяч триста дев`яносто вісім гривень дев`яносто три копійки), з яких:
- пеня у розмірі 4 531 629,31 грн. (чотири мільйона п`ятсот тридцять одна тисяча шістсот двадцять дев`ять гривень тридцять одна копійка);
- 3 % річних у розмірі 414 769,62 грн. (чотириста чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять гривень шістдесят дві копійки).
Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, код ЄДРПОУ: 4360570) в дохід держави судовий збір в розмірі 9 605 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 25 травня 2020 року.

Головуючий: 
                                               
Судді: