Постанова
Іменем  України                                           
 
10 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/357/17
 
провадження № 61-48308св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК», 
відповідач -  ОСОБА_1 ,
представник відповідача - адвокат Єфімов Олександр Миколайович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єфімова Олександра Миколайовича, на постанову Київського апеляційного суду                    у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,                                від 13 листопада 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» (далі - ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 14 листопада 2013 року між банком та ОСОБА_1  було укладено договір № 2902006745/К про відкриття кредитної лінії для проведення операцій за платіжною карткою співробітника товариства з обмеженою відповідальністю «Автопластгума» (далі - ТОВ «Автопластгума») у рамках зарплатного проекту.
Згідно з пунктом 4.3 договору кредит видається шляхом дебетування позичкового рахунку на суму платежу або на суму різниці між сумою платежу та залишком коштів на картковому рахунку позичальника, у межах ліміту заборгованості - 80 000, 00 грн зі сплатою щомісячно 36 % річних від розміру кредиту за весь час користування кредитом до дня належного повернення банку кредиту строком до 13 листопада 2014 року. Видача кредиту позичальнику здійснюється лише при недостатності власних коштів позичальника на картковому (поточному) рахунку для проведення розрахунків за платіжними повідомленням та платежами, передбаченими договором про відкриття та обслуговування карткового рахунку і указаним кредитним договором.
Відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит у строк визначений договором, сплатити проценти та/ або штрафні санкції за невиконання умов кредитного договору. 
ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало ОСОБА_1 кредит шляхом дебетування позичкового рахунку, а відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконав, заборгованість за кредитним договором не погасив.
14 грудня 2016 року банк направив вимогу ОСОБА_1 про погашення заборгованості за кредитним договором, яка залишилася без задоволення відповідачем.
 
Ураховуючи викладене, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 14 грудня                 2016 року у розмірі 608 539,24 грн, яка складається зі: штрафу за відмову від повернення кредитних коштів у розмірі 15 664,48 грн, строкової заборгованості за процентами у розмірі 2 311,15 грн, простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 78 322,42 грн, простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 69 310,53 грн, пені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості з 14 листопада 2014 року по 14 грудня 2016 року у розмірі 298 016,81 грн, пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 19 лютого 2015 року по 14 грудня 2016 року у розмірі 144 913,85 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 128,09 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня                    2018 року у складі судді Миколаєць І. Ю. у задоволенні позовних вимог ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Стягнуто з ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» на користь                           ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк не надав належних та допустимих доказів, які б вказували на факт недостатності власних коштів позичальника на картковому рахунку в момент видачі кредиту та на факт проведення відповідачем відповідних розрахунків за платіжними повідомленнями та платежами, а також банк не підтвердив належними і допустимими доказами факту видачі кредиту (грошових коштів в національній валюті України) позичальнику.
Наданий банком розрахунок заборгованості за кредитом на підтвердження позовних вимог є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків, не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог банку до  ОСОБА_1 .Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів, які підтверджували видачу кредиту.
Районний суд вважав, що виписки по особовому рахунку позичальника не є первинними документами, а тому не можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір заборгованості за договором. Крім того, указані документи засвідчені неналежним чином, а тому не є такими, які містять інформацію, яка може бути оцінена судом. 
Суд взяв до уваги відповідь ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК»                              від 20 червня 2016 року № 17/38, оскільки вона є належним, допустимим, достатнім та достовірним доказом відсутності у відповідача станом                            на 20 червня 2016 року заборгованості перед банком. 
Суд першої інстанції на підставі підтверджених представником відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн, стягнув їх із банку.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» задоволено частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня                           2018 року скасовано.
Позов ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі                              314 608,58 грн, із яких: штраф за відмову від належного повернення кредиту - 15 664,48 грн, строкова заборгованість за процентами - 2 311,15 грн; прострочена заборгованість за кредитом - 78 322,42 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 69 310,53 грн, пеня за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості з 14 листопада 2014 року по 14 грудня 2016 року - 80 000,00 грн, пеня за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 19 лютого 2015 року по 14 грудня                  2016 року - 69 000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» судові витрати в розмірі 7 078,84 грн. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином.                      У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, який укладений між сторонами, із відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість, у тому числі за процентами, а також передбачені договором за неналежне виконання його умов неустойка (штраф і пеня), згідно з розрахунком банку, який є належним і допустимим доказом.
Згідно із частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Оскільки розмір заявленої до стягнення банком пені був непропорційно великим порівняно із сумою боргу, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд зменшив розмір пені за несвоєчасне погашення процентів та пені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У грудні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Єфімов О. М., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано із Святошинського районного суду м. Києва цивільну справу № 759/357/17. У задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року відмовлено. Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу,
У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
16 квітня 2020 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями щодо повторного розподілу справ, які надійшли у 2017-2018 роках, справу передано судді - доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року справу за позовом         ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Єфімовим О. М., мотивована тим, що 14 листопада 2013 року між банком та позичальником було укладено договір № 29020067/45К про відкриття кредитної лінії для проведення операцій за платіжною карткою співробітника ТОВ «Автопластгума» у рамках зарплатного проекту. 
Згідно умов договору передбачено відкриття кредитної лінії і надання кредиту. У свою чергу кредит надається для здійснення розрахунків з використання платіжної картки, які передбачені договором обслуговування та/або договором у разі недостатньості коштів позичальника на картковому рахунку. Банком не надано доказів, які підтверджують той факт, що нього, як у позичальника було недостатньо коштів на картковому рахунку та була необхідність надати йому кредит. 
Банком суду не надано документів, які підтверджують факт видачі кредиту, не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують заборгованість та її розмір.
Надана банком виписка із рахунку є лише відображенням регістру аналітичного обліку, записи якого формуються на основі первинних документів, а не самим первинним документом, оскільки згідно з Положенням про організацію операційної діяльності в банках України затвердженим постановою Правління Національного банку України                           від 18 червня 2003 року № 254, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, виписки по особовому рахунку не є первинним документом, а тому не можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості за договором. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків банку, не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог банку. 
Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував належним чином засвідчену копію відповіді ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» від 20 червня                  2016 року № 17/38, отриману на адвокатський запит, про те, що станом                   на 20 червня 2016 року у нього, як відповідача, відсутня будь-яка заборгованість перед банком.
Посилався на постанову Верховного Суду від 28 листопада 2018 року                           у справі № 409/49/17 (провадження 61-15938св18) щодо врахування висновку суду в аналогічній справі про неможливість прирівнювання банківської виписки до первинного документу.
 
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
 
У січні 2019 року ПАТ «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. 
Суд апеляційної інстанції вірно виходив із того, що оскільки   ОСОБА_1  свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, суд правомірно стягнув із нього грошові кошти за кредитним договором на погашення заборгованості.
Виписки по особовому рахунку  ОСОБА_1 є первинними документами та разом із іншими доказами, поданими на обґрунтування позовних вимог, підтверджують наявність заборгованості та містять інформацію щодо її розміру.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
14 листопада 2013 року між банком і  ОСОБА_1 булоукладено договір № 2902006745/К про відкриття кредитної лінії для проведення операцій за платіжною карткою співробітника ТОВ «Автопластгума» у рамках зарплатного проекту (т.1, а.с. 6-7). 
 
Факт укладення договору сторонами не заперечується.
Відповідно до указаного договору банк відкриває позичальнику кредитну лінію і надає останньому кредит. У свою чергу, той повертає банку кредит і сплачує проценти у строки/терміни, порядку та на умовах, що передбачені договором. Кредит надається для здійснення розрахунків з використанням платіжної картки, які передбачені договором обслуговування та/або цим договором, у разі недостатності власних грошових коштів позичальника на картковому рахунку ( пункти 1.1, 1.4 договору).
Згідно з пунктом 4.3 договору кредит видається шляхом дебетування позичкового рахунку на суму платежу або на суму різниці між сумою платежу та залишком коштів на картковому рахунку позичальника, у межах ліміту заборгованості - 80 000,00 грн. Видача кредиту позичальнику здійснюється лише при недостатності власних коштів позичальника на картковому (поточному) рахунку для проведення розрахунків за платіжними повідомленням та іншими платежами, передбаченими договором                            обслуговування і договором № 2902006745/К про відкриття кредитної лінії для проведення операцій за платіжною карткою співробітника ТОВ «Автопластгума» у рамках зарплатного проекту (т.1, а.с. 6-7).
Апеляційним судом доведено, що банк свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало  ОСОБА_1 кредит                  у розмірі, встановленому договором. 
Згідно з наданим банком розрахунком, станом на 14 грудня 2016 року, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором становить                       608 539,24 грн, яка складається із: штрафу за відмову від повернення кредиту - 15 664,48 грн, строкової заборгованості за процентами                             - 2 311,15 грн, простроченої заборгованості за кредитом - 78 322,42 грн, простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 69 310,53 грн, пені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості                              з 14 листопада 2014 року по 14 грудня 2016 року у розмірі 298 016,81 грн, пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 19 лютого 2015 року по 14 грудня 2015 року - 144 913,85 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 128,09 грн.
 
Апеляційний суд погодився із вказаною сумою кредитної заборгованості, зменшивши розмір пені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості за період з 14 листопада 2014 року по 14 грудня 2016 року та розмір пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період                             з 19 лютого 2015 року по 14 грудня 2015 року на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки розмір заявленої до стягнення банком заборгованості за пенею був непропорційно великим порівняно із сумою боргу.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Єфімова О. М., підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої, другої, третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом частини першої статті 526, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Положеннями статті 610, частини першої статті 611 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання                     з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено                                         у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. 
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання.
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами                            (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Згідно частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється 
від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідач порушив умови кредитного договору та допустив кредитну заборгованість.
За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків у розмірі 36% річних від розміру кредиту за весь час користування кредитом до дня належного повернення, який наданий до 13 листопада 2014 року.
Відтак, у межах строку кредитування до 13 листопада 2014 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти за користування кредитними коштами.
Згідно з умовами договору, сторони визначили дату остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - не пізніше 13 листопада 2014 року, а відповідач мав обов`язок незалежно 
від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, розрахунок кредитної заборгованості, з яким погодився апеляційний суд, банком здійснено станом на 14 грудня 2016 року.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла правового висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Положення статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції вказаного не врахував, не звернув уваги на те, що банк нараховував суму кредитної заборгованості поза межами строку дії кредитного договору, визначеного сторонами.                          Вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, позивачем не заявлено.
Крім того, неможливо погодитись із висновком суду апеляційної інстанції про стягнення із  ОСОБА_1 на користь банкупені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості з 14 листопада 2014 року                                 по 14 грудня 2016 року у розмірі 80 000,00 грн, пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 19 лютого 2015 року по 14 грудня                  2016 року у розмірі 69 000,00 грн та штрафу у розмірі 15664,48 грн з огляду на наступне.
Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За вимогами статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі                      № 6-2003цс15 зроблено висновок, який є незмінним, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції Українищодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною розрахунок заборгованості за кредитним договором, перевірити його, оцінити                                    у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків, пені, штрафу, наявності доказів, що їх підтверджують).
Наведених норм права суд апеляційної інстанцій не врахував.
Суд касаційної інстанції не може ухвалити власне судове рішення, оскільки з наданих банком розрахунків кредитної заборгованості неможливо визначити заборгованість станом на 13 листопада 2014 року, оскільки розрахунок (т. 1, а.с. 5) починає обчислення заборгованості лише з лютого 2015 року, що поза межа строку договору.
 Отже, у порушення вимог статей 89, 263-265, 367, 368, 382 ЦПК Україниапеляційний суд не врахував наведених вище обставин та вимог процесуального законодавства необхідних для правильного вирішення справи та не забезпечив повний та всебічний розгляд справи.
Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, то оскаржуване рішення апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єфімова Олександра Миколайовича, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                   Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько
Р. А. Лідовець
                                                                                                         Ю. В. Черняк