УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/3383/17 Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А. 
Категорія 43 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді:         Коломієць О.С.
суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання:         Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/3383/17 за позовом  ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про визнання права на проживання та користування житлом 
за апеляційною  скаргою  ОСОБА_2 на рішення  Корольовського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2018 року, яке ухвалене суддею Галасюком Р.А. в м.Житомирі
встановив:
У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог (а.с.39-42), просилавизнати за нею право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 .  
В обґрунтування своїх вимог зазначила, що її батько,  ОСОБА_4 , разом із сім`єю у складі 3-х осіб: дружина –  ОСОБА_5  та донька – ОСОБА_6  (позивач), отримав ордер №337 серія 04 від 03 березня 1969 року на вселення до однокімнатної квартири  АДРЕСА_1 . У зв`язку із виїздом  ОСОБА_4  із сім`єю за межі СРСР для проходження військової служби, на спірну квартиру 25 січня ІНФОРМАЦІЯ_1 йому було видано охоронне свідоцтво на час перебування за кордоном. Після повернення із-за кордону ОСОБА_4  продовжив військову службу в Росії, де отримав житло від Міністерства оборони РФ. В 1992 році ОСОБА_4 разом із дружиною повернувся до Житомира, обмінявши своє житло в Росії на житло в Житомирі. В подальшому до Житомира переїхала й позивач. Після повернення до Житомира їм стало відомо, що у спірну квартиру у 1974 році вселилася ОСОБА_2 , яка на підставі розпорядження керівника відділу приватизації Коростенського відділку Південно-Західної залізниці Коростенської дистанції цивільних споруд №537 від 13.03.2001 р. отримала свідоцтво про право власності на цю квартиру. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира №2-157/08 від 25.06.2008 року вказане свідоцтво про право власності визнано недійсним. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивачки - ОСОБА_4 , помер, однак за його життя спірна квартира не була приватизована.
Позивач вважає, що вона, як член сім`ї квартиронаймача та донька військовослужбовця, будучи вписаною в ордер на вселення, має право на спірне житло, оскільки іншого житла не отримувала та участі в приватизації не брала. 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2018 року позов задоволено частково. Визнано за  ОСОБА_1  право на проживання та користування квартирою  АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було залучено її до участі в справі, що призвело до порушення її житлових прав. Вказує на те, що вона офіційно зареєстрована та проживає у спірній квартирі, а тому рішення у даній справі про визнання за ОСОБА_1 права на користування та проживання у спірній квартирі, зачіпає її права та обов`язки. Судом першої інстанції зазначено, що спірна квартира була отримана батьком ОСОБА_1 на підставі ордеру №337 04 від 03 березня 1969 року, а тому позивач, як член його сім`ї, має право на користування даною квартирою, проте, вказані обставини не відповідають дійсності. Оскільки, під час розгляду іншої справи №2а-48/12 за позовом ОСОБА_2 до Житомирської міської ради, ОСОБА_3 та інших судами було встановлено, що після повернення з-за кордону сім`я ОСОБА_4 в м.Житомир не повернулась, а тому видане охоронне свідоцтво на спірну квартиру втратило свою силу. В подальшому ОСОБА_4 продовжував військову службу в Росії, де отримав житло від Міністерства оборони РФ. ОСОБА_3 на той час створила власну сім`ю та продовжувала проживати в Росії. Відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.07.1992 року №415, ОСОБА_4 обміняв надане йому житло у вигляді двокімнатної квартири в місті Саранськ АДРЕСА_2 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . 
Скаржник зазначає, що судами встановлено, що ОСОБА_3 повернулася до м.Житомира в серпні 1995 року та була зареєстрована за місцем проживання своїх батьків в квартирі АДРЕСА_3 . При цьому, питання про повернення сім`ї ОСОБА_4 спірної квартири до 2005 року ні позивач, ні її батько не ставив. В 2000 році квартира по АДРЕСА_4 була приватизована ОСОБА_4 та його дружиною. За таких обставин, скаржник вважає, що з моменту отримання іншого житла сім`я ОСОБА_4 втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .  Також, судами було встановлено, що ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі з 1974 року, а ОСОБА_7 не проживала в спірній квартирі взагалі. Аналогічні обставини були встановлені рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 11.12.2012 року по справі №2-2698/12 за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про вселення. Судом першої інстанції не було взято до уваги зазначені обставини, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 – адвокат Сищук В.В. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
Представники позивача доводи апеляційної скарги заперечили, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Представники Житомирської міської ради, Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 08 серпня 1990 року,  змінила прізвище на ОСОБА_9 (а.с.11), а на підставі свідоцтва про зміну імені від 29 березня 2012 року змінила прізвище на ОСОБА_10 (а.с.10).
Батько позивача, ОСОБА_4 , разом із сім`єю у складі 3-х осіб: дружини – ОСОБА_5 та доньки – ОСОБА_6 (позивач), отримав ордер №337 серія 04 від 03 березня 1969 року на вселення до однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.20). 
25 січня 1974 року, у зв`язку із виїздом ОСОБА_4 із сім`єю за межі СРСР для проходження військової служби, йому на дану квартиру було видано охоронне свідоцтво на час перебування за кордоном (а.с.17). 
Після повернення із-за кордону ОСОБА_4 продовжив військову службу в Росії, де отримав житло від Міністерства оборони. 
В 1992 році ОСОБА_4 разом із дружиною повернулися до Житомира, та відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 28.07.1992 року №415, ОСОБА_4 обміняв надане йому житло у вигляді двокімнатної квартири в місті Саранськ АДРЕСА_2 , на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . 
Позивач ОСОБА_3 ) лише в серпні 1995 року повернулася з Росії до міста Житомира та була зареєстрована за місцем проживання своїх батьків в квартирі АДРЕСА_3 . 
В 2000 році квартира АДРЕСА_3 була приватизована ОСОБА_4 на себе та дружину. 
Встановлено, що у 1974 році ОСОБА_2 вселилася у квартиру АДРЕСА_1 та на підставі розпорядження керівника відділу приватизації Коростенського відділку Південно-Західної залізниці Коростенської дистанції цивільних споруд №537 від 13.03.2001 року отримала свідоцтво про право власності на цю квартиру.
Згідно рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 25.06.2008 року у справі №2-157/08, вказане вище свідоцтво про право власності на квартиру, видане на ім`я ОСОБА_2 , визнано недійсним (а.с.15).
З матеріалів справи слідує, що на даний час у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована як проживаюча  ОСОБА_2 .        Крім того, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 09.09.2009 року у справі №22-ц/1718 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання реєстрації Галанзовської А.М. у спірній квартирі недійсною (а.с.78-79).
Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 11.12.2012 року у справі № 2-2698/12 було відмовлено ОСОБА_11 та ОСОБА_7 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про вселення (а.с.76-77).
Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2012 року, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.11.2014 року у справі № 2а-48/12 (К/9991/66850/12) визнано протиправним та скасовано п.п.1.6 пункту 1 рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 643 від 09.09.2010 року про надання дозволу на реєстрацію ОСОБА_3 та ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_5 ; зобов`язано сектор ГІРФО Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області зняти ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку за адресою кв. АДРЕСА_1 (а.с.74-75).
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Вказаними судовими рішення було встановлено, що з моменту отримання іншого житла, сім`я ОСОБА_4 втратила право на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Після повернення з-за кордону до України сім`я Лавренчуків в м. Житомир не повернулася. Видане охоронне свідоцтво втратило свою силу (інше не видавалось). При цьому, позивач ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі з 1974 року, а ОСОБА_7 взагалі у квартирі не проживала. 
Крім того, даними рішеннями було встановлено, що ОСОБА_2 вселена в квартиру за згодою сім`ї ОСОБА_12 і проживає в ній з 1974 року, сплачуючи за користування квартирою, з 2001 року зареєстрована в спірній квартирі. 
Також на даний час в провадженні Житомирського апеляційного суду знаходиться справа № 296/2941/19 за апеляційної скаргою ОСОБА_1  на рішення Корольовського районного суду м.Житомира, яким було відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідно до положення ч. 5 ст. 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Так під час розгляду справи було встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 тривалий час існують спори щодо права проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 . Разом з тим, ОСОБА_2 до участі у розгляді даної справи не була залучена, хоча рішення суду першої інстанції безпосередньо стосуються її прав та обов`язків як особи, яка має право на користування даним житловим приміщенням, що підтверджується вищевказаними судовими рішеннями. 
Розглянувши справу, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 12, 264 ЦПК України, не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин справи, зокрема не визначився з характером правовідносин, які виникли, та належним колом учасників справи: не вирішив питання щодо залучення до участі у справі ОСОБА_2 , чим порушив право останньої на справедливий судовий розгляд. 
Посилання представників позивачів на Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 08.06.2017 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 08 червня 2017 року та постановою Верховного Суду від 25.06.2018 року, яким було відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_2  про зобов`язання КП «ВЖРЕП № 9» надати довідку для приватизації квартири АДРЕСА_1 та про зобов`язання Управління житлового господарства Житомирської міської ради здійснити приватизацію спірної квартири за ОСОБА_2 , не свідчить про не порушення оспорюваним рішенням прав апелянта як користувача даної квартири, оскільки рішенням суду від 08.06.2017 р. вирішувалось питання щодо правомірності дій відповідних органів щодо передачі даної квартири у власність апелянта відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а не про позбавлення ОСОБА_2 права на користування даним житлом приміщенням. 
Оскільки суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спору, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог з вищевказаних підстав.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2  задовольнити.
Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 13 серпня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову  ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради про визнання права на проживання та користування житлом.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1057,21 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.

Головуючий:                                                Судді: