Постанова
Іменем України
 
12 березня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 461/6547/16-ц
провадження № 61-4406св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 11 травня 2017 року у складі судді Котельви К. О. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк») про захист прав споживача фінансових послуг, посилаючись на те, що 17 червня 2008 року між нею та Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» (далі - АТ «Індекс-банк»), яке змінило назву на ПАТ «Креді Агріколь Банк», було укладено кредитний договір № 123/722275 з подальшими доповненнями, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 60 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 14 травня 2028 року. У квітні 2016 року її представник  ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Креді Агріколь Банк» із заявою про надання довідки про стан заборгованості за кредитним договором, однак отримав відмову, мотивовану тим, що інформація щодо фінансового стану клієнта є банківською таємницею, яка надається лише на письмовий запит або з письмового дозволу власника такої інформації. У зв`язку з цим 07 червня 2016 року вона самостійно надіслала відповідачу нотаріально посвідчений запит, в якому просила видати їй вищезазначену довідку. Листами ПАТ «Креді Агріколь Банк» від 10 та 14 червня 2016 року було надано відповідь та зазначено, що всі запитувані документи вона отримала в день укладення кредитного договору, а послуга з надання довідки/виписки по кредитному рахунку є платною. Вважає такі дії банку протиправними та такими, що порушують вимоги пункту 5 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 2 частини другої статті 11 Закону України «Про інформацію». Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача надати їй довідки про розмір заборгованості за кредитним договором; ліцензію Національного банку України (далі - НБУ) на право здійснення банківської діяльності станом на 17 червня 2008 року; ліцензію (дозвіл) НБУ на право здійснення кредитування в іноземній валюті станом на 17 червня 2008 року; індивідуальну ліцензію НБУ, видану сторонам кредитного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті; документи, що підтверджують повноваження особи, яка діяла від імені банку, підписувати кредитний договір; положення банку про кредитування; інформацію про результати оцінки фінансового стану позичальника (контрагента), встановлені внутрішньобанківським положенням про кредитування і методикою проведення оцінки фінансового стану (на час здійснення кредитної операції та на всі наступні дати проведення оцінки, в тому числі на дату зарахування заборгованості на рахунки пролонгованої, простроченої, сумнівної заборгованості або визнання її безнадійною); узагальнену інформацію про кредити, а саме: номери аналітичних рахунків у банку (поточних, з обліку кредитів, депозитів, нарахованих доходів, позабалансових), інформацію про наявність джерел надходжень валютної виручки (за кредитами в іноземній валюті); письмове повідомлення з її підписом, яке свідчить про обізнаність позичальника з існуванням наказу або положення про умови кредитування та його змістом; пояснення з відповідними доказами про всі види рахунків, відкритих на її ім`я в ПАТ «Креді Агріколь Банк», в національній та іноземній валюті, із зазначенням дати їх відкриття та виписку про рух коштів по кожному рахунку окремо; виписку про рух коштів по рахунках станом на 17 червня 2008 року з первинними документами; витяг з Книги реєстрації відкритих на її ім`я рахунків; рішення кредитного комітету банку про надання їй кредитних коштів; документальне підтвердження про її ознайомлення перед укладенням кредитного договору з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту; розрахунок кредитної заборгованості станом на дату подання позовної заяви до суду; документи, що свідчать про перенесення суми боргу за кредитною операцією на рахунки пролонгованої (із зазначенням номерів рахунків, сум і термінів кожної пролонгації), простроченої чи сумнівної заборгованості (із зазначенням номерів рахунків, дати, суми); інформацію про дату прийнятого рішення про визнання заборгованості безнадійною із зазначенням суми основного боргу та суми відсотків; виписку з протоколу засідання кредитного комітету банку; інформацію про стан погашення заборгованості із зазначенням дат і сум; залишкову суму кредитної заборгованості на звітну дату (у гривнях та гривневому еквіваленті в разі видачі валютного кредиту); номер рахунку, на якому обліковується заборгованість на звітну дату; вид та суму забезпечення за угодою; документи, що свідчать про стан забезпечення за кредитною угодою; суму забезпечення, що береться до розрахунку резерву; клас позичальника на кожну звітну дату та документи, що його підтверджують; категорію ризику («стандартна», «під контролем», «субстандартна», «сумнівна», «безнадійна») за кредитною операцією; інформацію про вжиті банком заходи для погашення заборгованості (документи або їх копії, що засвідчують процедуру повернення або стягнення боргу); договори застави та додаткові договори до них від імені контрагента банку; копії правовстановлюючих документів на майно (майнові права), що подаються в забезпечення; документи, що підтверджують ринкову вартість заставленого майна під час видачі кредиту; документи, що свідчать про обтяження майна та його державну реєстрацію відповідно до вимог законодавства України; відповідні докази з поясненням, на чиє ім`я відкритий рахунок №  НОМЕР_1 (із зазначенням дати його відкриття та виписку про рух коштів по ньому); копію кредитного договору від 17 червня 2008 року № 123/22275.
 
Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 11 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що в долученій представником позивача до запиту від 15 квітня 2016 року довіреності було відсутнє будь-яке посилання на можливість отримання ним інформації щодо клієнта банку, яка становить банківську таємницю. Відповідач обґрунтовано відмовив у задоволенні запиту ОСОБА_1 від 07 червня 2016 року, оскільки надання довідки про стан заборгованості за кредитним договором належить до платних послуг. Крім того, у своїй відповіді банк роз`яснив, що для отримання вказаної довідки позивачу необхідно звернутися у відділення ПАТ «Креді Агріколь Банк». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що дії відповідача були правомірними, спрямованими на нерозповсюдження та захист інформації, яка становить банківську таємницю.
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 відхилено. Рішення Галицького районного суду міста Львова від 11 травня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У січні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 11 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини справи та дали неправильну оцінку доказам. Банк неправомірно відмовив ОСОБА_1 як клієнту в наданні запитуваної інформації. Платною є лише послуга з видачі виписки про рух коштів, а не довідки про стан заборгованості за кредитним договором, як помилково, фактично підмінивши ці поняття, зазначили суди. Оскільки запит від 07 червня 2016 року містив нотаріально посвідчений підпис позивача, то банк зобов`язаний був надати їй як споживачу фінансових послуг інформацію про стан кредитної заборгованості. 
 
У березні 2018 року ПАТ «Креді Агріколь Банк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. У наданій на запит позивача відповіді банк пояснив, що надання довідки про стан заборгованості за кредитним договором відноситься до платних послуг, клієнт може скористатися такою послугою після оплати її вартості. При цьому правильність проведених розрахунків була встановлена рішенням Галицького районного суду міста Львова від 23 липня 2015 року у справі № 461/12575/14-ц за позовом ПАТ «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Галицького районного суду міста Львова.
 
18 травня 2018 року справа № 461/6547/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Судами встановлено, що 17 червня 2008 року між АТ «Індекс-банк», яке змінило назву на ПАТ «Креді Агріколь Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 123/722275, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 60 000 доларів СШАпід 12,8 % річних з кінцевим терміном повернення до 16 червня 2018 року.
 
15 вересня 2009 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, яким кінцевий термін повернення кредиту продовжено до 14 травня 2028 року.
 
15 квітня 2016 року  ОСОБА_2 як представник  ОСОБА_1 на підставі довіреності серії НАЕ № 874489 звернувся до ПАТ «Креді Агріколь Банк» із запитом про надання довідки про стан заборгованості за кредитним договором від 17 червня 2008 року № 123/722275.
 
Листом від 04 травня 2016 року № 12407/1828 банк відмовив у задоволенні вказаного запиту, мотивуючи своє рішення тим, що інформація щодо фінансового стану клієнта є банківською таємницею, яка надається лише на письмовий запит або з письмового дозволу власника такої інформації. Однак приєднана до запиту довіреність не містить дозволу ОСОБА_1 на розкриття її довірителю банківської таємниці.
 
07 червня 2016 року ОСОБА_1 самостійно надіслала відповідачу запит з її нотаріально посвідченим підписом, в якому просила видати їй довідку про стан заборгованості за кредитним договором.
 
Листами ПАТ «Креді Агріколь Банк» від 10 та 14 червня 2016 року було надано відповідь, в якій зазначено, що видача довідки/виписки по кредитному рахунку є платною послугою. Таку виписку ОСОБА_1 має можливість отримати, в тому числі шляхом звернення до відділення банку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
 
Згідно з частиною першою статті 5, частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
 
Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами (частини перша, третя статті 21 Закону України «Про інформацію»).
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю. Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності.
 
Банки зобов`язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю (пункт 1 частини першої статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.
 
Згідно з пунктом 3.1 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління НБУ від 14 липня 2016 року № 267, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. Запит та/або дозвіл клієнта може бути включений до договору про надання банківських послуг, що укладається між клієнтом і банком. У договорі також можуть бути визначені підстави та межі розкриття банком інформації, що становить банківську таємницю клієнта. На письмовий запит власника інформації, що становить банківську таємницю або з його письмового дозволу, банк розкриває таку інформацію в обсязі, визначеному в письмовому запиті або дозволі.
 
Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив з того, що ПАТ «Креді Агріколь Банк» правомірно відмовило представнику позивача - ОСОБА_2 в наданні відомостей, які стосуються клієнта банку, оскільки його запит та додана до нього довіреність не містили дозволу ОСОБА_1 на розкриття довірителю інформації, яка містить банківську таємницю.
 
При цьому, встановивши, що надання довідки/виписки про заборгованість за кредитним договором є платною послугою в ПАТ «Креді Агріколь Банк», і у відповіді на запит ОСОБА_1 було роз`яснено про можливість скористатися такою послугою після оплати її вартості, суди дійшли правильного висновку про те, що дії відповідача щодо відмови позивачу у видачі довідки також були правомірними.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню,повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що платною є лише послуга з видачі виписки про рух коштів, а не довідки про стан заборгованості за кредитним договором, як помилково, фактично підмінивши ці поняття, зазначили суди, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Пунктом 6.6 Розділу 6 «Кредитні операції» Єдиних тарифів на послуги та операції для фізичних осіб в національній та іноземній валюті в ПАТ «Креді Агріколь Банк», затверджених рішенням Тарифного Комітету від 03 вересня 2015 року № 9, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин (можна віднайти за посиланням: https://credit-agricole.ua/   storage / editor / files/ c 97 cd 7a772d71594 fd 0fe127da8dbcb9.pdf), передбачено, що в банку встановлені тарифи за надання, зокрема таких довідок/виписок:
- про відсутність або стан (при наявності) заборгованості за кредитними рахунками (за формою банку) - 100 грн (підпункт 6.6.2);
- про відсутність або стан (при наявності) заборгованості за кредитними рахунками (за формою клієнта) - 200 грн (підпункт 6.6.3);
- про стан заборгованості за кредитними рахунками в період до 01 січня 2011 року - 500 грн (підпункт 6.6.4).
 
Аргументи касаційної скарги про те, що запит від 07 червня 2016 року містив нотаріально посвідчений підпис ОСОБА_1 , а тому ПАТ «Креді Агріколь Банк» зобов`язаний був надати їй як споживачу фінансових послуг інформацію про стан кредитної заборгованості, є неспроможними, оскільки банк зобов`язаний був це зробити лише після оплати клієнтом вартості вказаної послуги за встановленими тарифами.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Галицького районного суду міста Львова від 11 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов