П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 березня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 821/375/17	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Домусчі С.Д.,
                                – Кравця О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року, прийняте у складі суду судді Бездрабка О.І. по справі за позовом Міністерства оборони України до Комунального закладу "Херсонський обласний Центр медико-соціальної експертизи" Херсонської обласної ради, Скадовської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії, треті особи - Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_1 , Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України, про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-  

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року Міністерство оборони України звернулось до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Комунального закладу "Херсонський обласний Центр медико-соціальної експертизи" Херсонської обласної ради, Скадовської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії, треті особи - Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_1 , Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України, в якому просило суд визнати незаконним та скасувати рішення, прийняте Скадовською міжрайонною МСЕК, в тій частині, якою встановлена причина інвалідності ОСОБА_1 , яка зазначена в графі 9. Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААА № 029142 - "поранення (контузія) та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії"; зобов`язати Скадовську міжрайонну МСЕК переглянути рішення про встановлення інвалідності громадянину ОСОБА_1 в тій частині, якою встановлена причина інвалідності ОСОБА_1 , яка зазначена в графі 9. Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААА № 029142 - "поранення (контузія) та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії".
Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року по справі №821/375/17 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України звернулось до Одеського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає судове рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з порушенням судом норм матеріального права, тому апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції, та ухвалити нову постанову, якою позов Міністерства оборони України задовольнити. .
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що рішення, прийняте Скадовською міжрайонною МСЕК, в частині встановлення інвалідності ОСОБА_1 є протиправним,  оскільки при його прийнятті допущено порушення вимог чинного законодавства. Зокрема, на переконання апелянта, дії по встановленню причинного зв`язку поранень (контузії) та захворювання у колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , суперечать п.п.1, 5, пп.1 п.11, п.14 Положенню про медико-соціальну експертизу, п.п.1.3, 1.6, 1.9 та 1.10 Інструкції про встановлення груп інвалідності № 561, п.12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, оскільки висновок про причину інвалідності ОСОБА_1 , яка зазначена в графі 9 довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 029142 - "поранення (контузія) та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії", ґрунтується виключно на усних свідченнях (словах) зацікавленої особи - ОСОБА_1 та на припущеннях посадових осіб Скадовської міжрайонної МСЕК. При цьому апелянт зазначає, що причинний зв`язок поранення (контузії), з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії встановлено за відсутності документів, що підтверджує факт отримання ОСОБА_1 поранення.
Крім того, апелянт не погоджуючись із висновками суду першої інстанції в частині відсутності порушення прав Міністерства Оборони України внаслідок прийняття Скадовською міжрайонною МСЕК оскаржуваного рішення, посилається на те, що після видачі довідки МСЕК у ОСОБА_1 виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, при цьому оскільки апелянт вважає, що довідка МСЕК була видана з порушенням вимог чинного законодавства, очевидним є порушення прав Міністерства оборони України, яке повинно виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу.
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року по справі №821/375/17 скасовано постанову суду першої інстанції та адміністративний позов Міністерства оборони України залишено без розгляду.
Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року по справі №821/375/17 касаційну скаргу Міністерства оборони України на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року задоволено частково. Касаційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року залишено без задоволення. Ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року скасовано. Справу направлено до П`ятого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є колишнім військовослужбовцем, учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Скадовським районним військовим комісаріатом 22.04.1996 р.
Скадовською міжрайонною МСЕК рішенням від 05.04.2016 р. встановлено ОСОБА_1 ІІІ групу інвалідності та визначено її причину як "поранення (контузія) та захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії", про що складено акт огляду медико-соціальною експертною комісією від 05.04.2016 р. № 37/260 та видано виписку з акту огляду і довідку до акту серії 12ААА № 029142.
Вказане рішення, виходячи зі змісту акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 05.04.2016 р. № 37/260, прийняте на підставі, зокрема: витягу з протоколу № 1231 від 22.03.2016 р. засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв; висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 15.03.2016 р. № 609/Ж; посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , виданого Скадовським районним військовим комісаріатом 22.04.1996 р.
Позивач вважає протиправним рішення Скадовської міжрайонної МСЕК в частині встановлення ОСОБА_1 такої причини інвалідності, як "поранення (контузія) та захворювання, ТАК, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії", посилаючись на те, що його прийнято необґрунтовано, тобто без наявності необхідних і належних документів, які б підтверджували факт отримання третьою особою поранення (контузії) та її причинний зв`язок з виконанням обов`язків військової служби, а також на порушення Скадовською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією установленої нормативно-правовими актами процедури проведення медико-соціальної експертизи.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при прийнятті оскарженого рішення Скадовська міжрайонна медико-соціальна експертна комісія діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, зокрема з дотриманням порядку проведення медико-соціальної експертизи, відповідно до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", «Про реабілітацію інвалідів в Україні", постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 "Питання медико-соціальної експертизи", Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, наказу Міністерства охорони здоров`я України від 30 липня 2012 року № 577 "Про затвердження форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях", який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2012 року за № 1504/21816.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до п.1, 3, 5 «Положення про медико-соціальну експертизу» процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.
Медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Комісії у своїй роботі керуються Конституцією і законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами відповідних державних замовників, інших центральних органів виконавчої влади, що регулюють відносини державних замовників, інших центральних органів виконавчої влади, що регулюють відносини у зазначеній сфері, та цим Положенням, іншими нормативно-правовими актами з питань медико-соціальної експертизи.
Відповідно до пункту 21.7 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402 (далі - Положення № 402) постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або засвідченої копії Акта про нещасний випадок (додаток 1 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за № 169/5360 (зі змінами)), у яких зазначаються обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва).
При медичному огляді військовослужбовців, колишніх військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) до введення в дію Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 4 січня 1994 року № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 липня 1994 року за № 177/386, і не мають довідки, виданої військовою частиною, ВЛК можуть бути прийняті до уваги достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) (записи про первинне звернення по медичну допомогу із зазначенням обставин одержання поранення (травми), витяг із історії хвороби, матеріали службового розслідування, дізнання, досудового слідства за фактом поранення (травми) та інші медичні або військово-облікові документи) (п.21.8 Положення № 402).
Як вірно встановлено судом першої інстанції, при вирішенні спірного питання Скадовська міжрайонна медико-соціальна експертна комісія керувалась витягом з протоколу № 1231 від 22.03.2016 р. засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв; висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 15.03.2016 р. № 609/Ж; посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , виданого Скадовським районним військовим комісаріатом 22.04.1996 р., оскільки вони у своїй сукупності є тими документами, які передбачені п.12 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1317, з урахуванням приписів пп."г" п.21.5, п.п.21.7, 21.8, 21.21 глави 21 розділу ІІ затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 р. № 402 "Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України".
Крім того, відповідно до п.п.1.10, 1.12 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 р. № 561 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 р. за № 1295/20033, при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії. Датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності потерпілому від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (у відсотках) вважається день надходження до комісії документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Як вбачається з матеріалів справи, Скадовською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією було здійснено огляд ОСОБА_1 та досліджено відповідні документи, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм; здійснено обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження.
Крім того, складені Скадовською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією документи (акт огляду медико-соціальною експертною комісією від 05.04.2016 р. № 37/260, виписка з акту огляду і довідка до акту серії 12ААА № 029142) відповідають за формою та змістом вимогам наказу Міністерства охорони здоров`я України від 30.07.2012 р. № 577 "Про затвердження форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.09.2012 р. за № 1508/21820.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при прийнятті оскарженого рішення Скадовська МСЕК діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, зокрема з дотриманням порядку проведення медико-соціальної експертизи, визначеної Основами законодавства України про охорону здоров`я, Законами України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", "Про реабілітацію інвалідів в Україні", постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 р. № 1317 "Питання медико-соціальної експертизи", Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 р. № 561 і зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 р. за № 1295/20033, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30.07.2012 р. № 577 "Про затвердження форм первинної облікової документації, що використовується в медико-соціальних експертних комісіях", який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.09.2012 р. за № 1504/21816.
Доводи апеляційної скарги у цій частині ґрунтуються на помилковому тлумаченні апелянтом норм матеріального права та обставин справи, відповідно колегією суддів оцінюються критично.
Разом з тим, суд зазначає, що частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з даним позовом, далі - КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Стосовно конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади, то офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що "права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Також зазначено про те, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
За змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до положень 5 статті 125 Конституції України з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Згідно із п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Частиною другою статті 5 КАС України визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із пунктом 9 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
У розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.
Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично - діяльнісній (конклюдентній) формах.
З огляду на вказане нормативно - правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально - конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин.
При цьому колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права, викладені зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 9901/518/19..
Зважаючи на наведені вище положення КАС України та загальновідомі ознаки, властивості нормативно-правового й індивідуального актів, оскаржуване у межах даної справи рішення Скадовської МСЕК в частині встановлення щодо встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм та каліцтв та щодо встановлення причинного зв`язку інвалідності є актами індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи; адресоване фізичній особі; не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямоване на припинення та виникнення конкретних правовідносин; не розраховане на багаторазове застосування.
З  системного аналізу вищезазначених правових норм та встановлених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується, чи спрямований на виникнення певних юридичних наслідків.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Міністерство оборони України не є учасником (суб`єктом) правовідносин із встановлення Скадовською міжрайонною МСЕК причин інвалідності ОСОБА_1 , яке оформлено актом індивідуальної дії, при цьому апелянтом жодних доказів того, що оскаржуване рішення безпосередньо стосується його прав, свобод та інтересів до суду не надано.
У постанові від 25.04.2018 у справі №461/2132/17 Верховний Суд висловив загальні підходи до захисту законного інтересу. Законний інтерес, якщо його порушує суб`єкт владних повноважень, може бути предметом судового захисту в порядку адміністративного судочинства. Під час розгляду справи суд з`ясовує, які саме фактичні обставини зумовлюють існування інтересу, відносини, що існують з приводу об`єкту інтересу, а також інші індивідуальні особливості, що відображають законність інтересу та необхідність судового захисту прагнень позивача.
Так, основними завданнями Міністерства оборони України є, серед іншого, здійснення заходів, спрямованих на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України спори з приводу реалізації компетенції адміністративні суди розглядають лише у разі їх виникнення між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.
Під компетенційним спором вважається спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень. Їхня особливість: сторони у них - як позивач, так і відповідач - є суб`єктами владних повноважень. Завдання суду в таких спорах - встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.
З огляду на вищевикладене, навіть у разі наявності порушення медико-соціальними експертними комісіями вимог чинного законодавства, вказані обставини можуть бути предметом розгляду компетенційного спору у випадках коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
Колегія суддів вважає, що відсутність порушення прав та охоронюваних законом інтересів Міністерства оборони України внаслідок прийняття МСЕК оскарженого рішення, як обов`язкової передумови для їх захисту, за умови що чинним законодавством не передбачено право Міністерства оборони України на звернення до суду з приводу оскарження рішень МСЕК, унеможливлює задоволення позову у обраний позивачем спосіб.
Щодо доводів апелянта, що в межах даної справи очевидним є порушення прав Міністерства оборони України, яке повинно виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, колегія суддів оцінює вказані доводи критично з огляду на наступне.
Апелянтом вірно зазначено, що, що в силу приписів ст.ст. 16 - 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п.п. 3 та 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок № 975), після видачі МСЕК та ЦВЛК конкретній особі, постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва, захворювання) та довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності у особи виникає право звернення до Міністерства оборони України із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності. Проте суд апеляційної інстанції наголошує, що наявність вказаних документів не є беззаперечними доказами призначення та виплати відповідної допомоги.
Так, згідно із правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 822/220/18 та від 17.10.2019 року в справі №735/372/17 щодо спорів пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.ст. 16 - 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва, захворювання) та довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності в частині віднесення до їх належних документів, що вказують на причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання особи підлягають оцінці в межах таких спорів.
Крім того, подання до Міністерства оборони України відповідного рішення військово-лікарської комісії про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку № 975, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
Враховуючи викладене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року – залишити без задоволення.
Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року по справі за позовом Міністерства оборони України до Комунального закладу "Херсонський обласний Центр медико-соціальної експертизи" Херсонської обласної ради, Скадовської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії, треті особи - Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_1 , Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України, про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     С.Д. Домусчі

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець