Постанова  
Іменем  України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 303/5971/18-ц
 
провадження № 61-22526св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - підприємство об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих»,
особа, яка подала касаційну скаргу -  ОСОБА_2 ,
представник ОСОБА_2 -  ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 , на постанову Закарпатського апеляційного суду 
від 11 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
1.   Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» (далі - ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС») про визнання наказу незаконним.
Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 
08 квітня 2016 року виконуючим обов`язки директора ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС» Парадня І. М. було видано наказ, яким директору бази відпочинку «Едельвейс» ОСОБА_2 з 01 квітня 2016 року встановлено щомісячну доплату у розмірі 1 200,00 грн за розширений обсяг робіт.
Зазначений наказ вважав незаконним та таким, що порушує його права, оскільки станом на 27 вересня 2018 року ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС» має заборгованість із виплати йому заробітної плати за період з квітня 
2013 року по 2018 рік у розмірі 10 821,96 грн.
Посилався на те, що посада директора бази відпочинку «Едельвейс» 
ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС» відноситься до посад, які фінансуються відповідно до затвердженого Українським товариством сліпих (далі - УТОС) бюджету за рахунок коштів державного бюджету, які щорічно виділяються УТОС.
Форми та системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови введення та розміри надбавок, доплат, премій 
та винагород і інших заохочувальних, компенсаційних і гарантованих виплат установлюються підприємством у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених чинним законодавством України, генеральною і галузевою (регіональними) угодами.
Зазначав, що колективним договором, зокрема додатком № 2 до Галузевої угоди на 2016-2018 роки, затверджено перелік доплат і надбавок до тарифних ставок і посадових окладів працівників підприємств і організацій УТОС, зокрема передбачено доплати за збільшення обсягу робіт, які не обмежені розмірами, але визначаються наявністю одержаної економії за тарифними ставками і окладами, які могли б виплачуватись за умови додержання нормативної чисельності працівників.
На базі відпочинку відсутня економія за окладами, оскільки всі штатні посади заповнені працівниками, і на підприємстві ПОГ «Мукачевське УВП 
№ 1 УТОС» з 2010 року і по час звернення до суду з таким позовом існувала заборгованість з виплати заробітної плати працівникам, що, як він вважав, вказувало на незаконність спірного наказу.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним наказ виконуючого обов`язки директора ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС» від 08 квітня 2016 року № 9/К з часу його видання та зобов`язати директора ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС» скасувати його із вжиттям заходів 
до повернення зайво переплачених коштів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 30 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що спірним наказом права позивача 
не порушені, а тому відсутні правові підстави для задоволення його позову.
При цьому, суд першої інстанції звертав увагу позивача на той факт, що у разі порушення його законних прав та інтересів щодо нарахованої, але 
не виплаченої заробітної плати, то чинним законодавством передбачений інший порядок захисту своїх прав, а саме звернення до суду у порядку статей 160, 161, 162 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2018 року скасовано, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним наказ виконуючого обов`язки директора 
ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС» від 08 квітня 2016 року № 9/к з часу його видання.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував того, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного наказу на підприємстві існувала заборгованість із виплати заробітної плати, у зв`язку із чим встановлення директору бази відпочинку «Едельвейс» 
ОСОБА_2 щомісячної доплати, є порушенням прав працівників, у тому числі і позивача, на отримання заробітної плати, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2020 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи 
із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.
У січні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2020 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС» про визнання наказу незаконним призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, 
що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилався на те, що Мукачівське учбово-виробниче підприємство УТОС, яке має заборгованість перед ОСОБА_1 зі сплати заробітної плати, та ПОГ «Мукачівське УВП № 1 УТОС», яке видало спірний наказ, є різними юридичними особами, які мають свої окремі зобов`язання.
Зазначав, що судом першої інстанції було встановлено, що на підставі наданих сторонами доказів, не було встановлено, що оскаржуваним наказом відносно доплати ОСОБА_2 порушено права, свободи чи законні інтереси позивача, який звернувся до суду із позовом, підставою якого зазначав наявність у нього заборгованості із заробітної плати. Разом із тим, суд першої інстанції звертав увагу позивача на той факт, що у разі порушення його законних прав та інтересів щодо нарахованої, проте не виплаченої заробітної плати законодавством передбачений інший порядок захисту своїх прав, зокрема із зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу.
Проте, як вважав заявник, судом апеляційної інстанції зазначені обставини справи не були прийняті до уваги.
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
08 квітня 2016 року виконуючим обов`язки директора ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС» було видано наказ, згідно якого ОСОБА_2 директору бази відпочинку «Едельвейс» з 01 квітня 2016 року встановлено щомісячну доплату у розмірі 1 200,00 грн за розширений обсяг робіт (а. с. 5).
ОСОБА_1 є особою з І групою інвалідності по зору з дитинства, 
що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 21 липня 2010 року 
(а. с. 6).
Згідно довідки ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС» від 20 листопада 2018 року № 32 ОСОБА_1 працював у ПОГ «Мукачевське УВП № 1 УТОС» на посаді налагоджувальника устаткування у паперовому виробництві з 09 серпня 
2016 року, згідно наказу від 08 серпня 2016 року № 36/К, по день видачі цієї довідки (а. с. 50).
2.   Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати 
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду 
за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи законних інтересів.
Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи 
не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, 
в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 76, частинами першою, другою статті 77, 
статей 79, 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги 
чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, 
на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата 
це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Відповідно до статті 98 КЗпП Україниоплата праці працівників установ 
і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань 
та позабюджетних доходів.
Підприємства самостійно встановлюють умови та розміри оплати праці, 
в тому числі перелік надбавок та доплат, у колективному договорі 
з дотриманням законодавства, генеральної, галузевої угод (стаття 15 Закону України «Про оплату праці», стаття 97 КЗпП України).
Згідно абзацу 1 статті 1 КЗпП України КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
У відповідності до абзацу 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду 
з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами 
(стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог 
статей 12, 81 ЦПК України, обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки оскаржуваним наказом права позивача не порушені, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано звертав увагу позивача на той факт, що у разі порушення його законних прав та інтересів щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, чинним законодавством передбачений інший порядок захисту своїх прав, а саме звернення до суду у порядку статей 160, 161, 162 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу.
Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи і ґрунтуються на вимогах закону.
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним 
і обґрунтованим.
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану ОСОБА_3 , задовольнити.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року скасувати.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 30 листопада 2018 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович