ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2558/20 Справа № 192/927/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 02.09.2015 року між ним та ОСОБА_3 було письмово укладено договір позики, згідно якого остання отримала грошові кошти в сумі 2 800,00 доларів США (на день укладення договору за 1 долар – 26,02 грн.), що становить 73 360,00 грн. зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 13 % річних від суми позики, що в грошовому вираження становить 30,3 доларів США на місяць. Згідно договору позики відповідачка зобов`язалася сплатити 13 % від суми позики до дня фактичного повернення всієї суми позики, однак свої зобов`язання вона не виконала.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь суму боргу в розмірі 73 360,00 грн. та відсотки в розмірі 17 462,92 грн., починаючи з 02.09.2015 року по день подання позову, а всього 90 824,92 грн.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним судовим рішенням було вирішено питання про його інтереси, як поручителя за договором поруки від 11.10.2015 року, за яким він взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати за невиконання відповідачкою зобов`язань за договором позики від 02.09.2015 року та вважає, що оскаржуваним рішенням порушено його права, як поручителя.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, а скаргу – задовольнити.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що згідно договору позики від 02.09.2015 року, позикодавець ОСОБА_3  передала позичальнику ОСОБА_2  грошові кошти в розмірі 2 800,00 доларів США (а.с.7).

Пунктом 6 договору зазначено, що позичальник отримав 2 800,00 доларів США повністю, при цьому надпис виконаний в чоловічому роді.

Інших доказів укладення будь-яких договорів між позивачем та відповідачкою суду не надано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що договір позики не підтверджує факт отримання відповідачкою у позивача грошових коштів в позику, а навпаки вказує на отримання позивачем коштів в позику від відповідачки. В порушення ст. 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення), позивачем не доведено свої позовні вимоги належними та допустимим доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Зі змісту договору позики від 02.09.2015 року вбачається, що саме ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2 800,00 доларів США під 13 % річних, а позичальник зобов`язується повернути зазначену суму грошей.

Договір підписано сторонами, однак в графі підписи зазначено позичальник – ОСОБА_3 (підпис), позикодавець ОСОБА_2 (підпис).

Зазначені помилки не дають обґрунтованих підстав для встановлення дійсності отримання ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 вказаних коштів.

Розписок та інших доказів на підтвердження отримання грошей сторонами за вказаним договором суду не надано.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача у зв`язку з недоведеністю.

Доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не було досліджено та не враховано, що у забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_3 за договором позики від 02.09.2015 року, між кредитором ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки від 11.10.2015 року, однак, колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки, вони не спростовують висновків суду першої інстанції та встановлені ним обставини щодо відсутності факту отримання відповідачкою у позивача грошових коштів в позику, а навпаки вказує на отримання позивачем коштів в позику від відповідачки.

Нових обставин та нових доказів, які б спростовували обставини встановлені судом першої інстанції, ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не було надано. Крім того, Договором позики від 02.09.2015 року не передбачено поручительство. В суді першої та апеляційної інстанцій при попередньому розгляді вказаних справ, а ні позивачем, а ні його представником не зазначалось щодо наявності договору поруки укладеного з апелянтом ОСОБА_1 у забезпечення виконання умов Договору позики, а сам договір поруки від 11.10.2015 року не спростовує висновки суду першої інстанції.

Згідно ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зміст договору позики від 02.09.2015 року колегія суддів зазначає, що в ньому відсутні обумовлені сторонами умови щодо забезпеченості виконання зобов`язання за договором позики, зокрема, договором поруки від 11.10.2015 року.

Додаткові угоди до договору позики від 02.09.2015 року сторони не укладали, такі дані матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення впливає на його права, як поручителя, в суді апеляційної інстанції не доведені.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко