ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 р.	Справа № 520/11094/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022,  по справі № 520/11094/19
за позовом ОСОБА_1 ,     ОСОБА_2      
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області                      
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1  до    Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та         скасування рішення задоволений.
Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 96 від 10.05.2019 про скасування громадянці  Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та її сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 дозволу на імміграцію в Україну, скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2006 та посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 19.07.2012.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь ОСОБА_1 ,     ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1536,80 грн.           Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Відповідач вказує, що оскільки встановлено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання позивачу прийняте з порушенням вимог закону, то останнім правомірно прийнято рішення №96 від 10.05.2019 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Від представника позивачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання   повідомлені своєчасно та належним чином. 
Відповідно до  ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 03.07.2006 відділом ГІРО ГУ МВС України в Київський області  громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її сину громадянину В`єтнаму ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 було надано дозвіл на імміграцію на підставі ЗУ «Про імміграцію».
03.07.2006 відділом ГІРО ГУ МВС України в Київській області громадянку В`єтнаму ОСОБА_1  документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 03.07.2006 безстроково.
19.07.2012 відділом ГІРО ГУ МВС України в Харківській області громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 безстроково.
22.04.2019 Департаментом реєстрації Харківської міської ради зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 96 від 10.05.2019 про скасування громадянці СРВ ОСОБА_1 та її сину громадянину СРВ ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну, скасовано посвідки на постійне проживання  в України серії НОМЕР_1 від 03.07.2006 та постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 19.07.2012.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачі звернулися до суду з даним адміністративним позовом.            
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та  не доведеності відповідачем правомірності прийнятого  ним рішення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Відповідно до ст.1 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, іноземець це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно з ч. 15 ст. 4 Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію".
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції особи, яка є батьком, чоловіком (дружиною) іммігранта та його неповнолітні діти (п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію").
Згідно з ст. 6 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що обов`язковою передумовою прийняття компетентним органом відповідного рішення про надання особі дозволу на імміграцію є перевірка правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні.
Судом встановлено, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну прийнято суб`єктом владних повноважень 03.07.2006 року. Станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.
Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України "Про імміграцію". Так, відповідно вищенаведеної статті Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
З аналізу вище зазначеного, встановлено що Законом України "Про імміграцію" визначений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.
Відповідно до п. 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі Порядок №1983), питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Приписами п.п. 22-23 Порядку №1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону №2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.
На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Відповідачем по справі, на підставі висновку вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну позивача, відповідно до вимог п.п.1, 6 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».          Проте, відповідачем  не надано доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених п.п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Законом України "Про імміграцію" та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію.
Крім того, відповідачем не надано доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачам дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".           Згідно судової практики: "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. United Kingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).
Отже, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, не враховувалось наявність неповнолітньої дитини, законне право дитини на проживання разом з батьками.
Крім того, згідно положень статей 9,29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки останній мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.06.2019 по справі № 820/3196/17, від 25.11.2019 у справі № 820/5383/16.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача № 96 від 10.05.2019 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.           
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Разом з тим, представником позивачів подано клопотання про вирішення питання щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу. 
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.  За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За правилами ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).          З матеріалів справи встановлено, що на виконання умов договору про надання правничої допомоги між позивачем та представником адвокатом Вітер Н.В. №Д-9/19 від 15.02.2019, останньою складено та подано відзив на апеляційну скаргу, на який, витрачено 3 години, ціна послуги 2500 грн.
Враховуючи, що договором №Д-9/19 від 15.02.2019 та додатковою угодою до нього №2 від 20.04.2018, копії яких додано до заяви, визначено фіксовані ставки за певні види послуг, адвокатом надано послуг на суму 2500 грн.
Зазначену суму було сплачено позивачем на користь адвоката, що підтверджується наданими до суду копіями квитанції та виписки з банківського рахунку ОСОБА_3 . 
Зважаючи на те, що судом першої інстанції прийнято рішення на користь позивача, судом апеляційної інстанції залишено його без змін, а позивачем документально підтверджено витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму понесених ним по справі судових витрат.
          Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року по справі № 520/11094/19 - залишити без змін. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області  (ЄДРПОУ 42552598) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3 ) витрати по оплаті професійної  правничої допомоги, пов`язаної з розглядом справи №520/11094/19 Другим апеляційним адміністративним судом,  у розмірі 2500 (дві тисячі пятсот) грн. 00 коп.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, без врахування в цей строк  терміну карантину встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складений  07.05.2020 року