П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/12390/19 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -Семенюк М.М.  
Суддя-доповідач -  Франовська К.С.   
06 квітня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Кузьменко Л.В.  Совгири Д. І. ,  

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про скасування пункту протоколу засідання, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування п. 7 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 08.11.2019 № 150 та зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити йому протягом місяця з дня набрання законної сили рішенням суду одноразову грошову допомогу у розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.
Позов мотивований тим, що 28.05.1984 позивачу встановлено другу групу інвалідності внаслідок вогнепального поранення, отриманого при виконанні обов`язків військової служби та інтернаціонального обов`язку у Демократичні Республіці Афганістан. 01.06.2000 року позивачу при повторному огляді підтверджено другу групу та причину інвалідності. Позивач вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, який просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
В доводах апеляційної скарги наводячи норми матеріального та процесуального права, які порушені судом, вказує на те, що його право на отримання одноразової грошової допомоги підтверджено правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 лютого 2018 року у аналогічній справі №822/6118/15, де суд касаційної інстанції вказав, що військовослужбовцю одноразова грошова допомога виплачується незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення.

Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 в період служби в рядах Радянської Армії брав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан, де виконував інтернаціональний обов`язок та 28.12.1983 отримав тяжке вогнепальне поранення з відривом лівої нижньої кінцівки (а.с. 9-14, 18, 35).

Після лікування у військовому шпиталі, 28.05.1984 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, причина - поранення, отримане при виконанні обов`язків військової служби (а.с. 20).
Відповідно до довідки медико-соціальної експертної комісії серії 12-18 ЖИЗ № 075321 від 01.06.2000 ОСОБА_1 при повторному огляді встановлено ІІ групу інвалідності з 16.05.2000, причина - поранення при виконанні інтернаціонального обов`язку (а.с.21).

В подальшому, позивач звернувся до ОВК з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яку Житомирське ОВК направило до Міністерства оборони України.

Пунктом 7 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 08.11.2019 № 150 (а.с. 15) позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 1984 та 2000 роках не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

З рішенням міністерства оборони України Бондарчук В.В ОСОБА_2 не погодився і звернувся в суд з даним позовом.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції  визнав таку відмову Міністерства оборони України правомірною, мотивуючи своє рішення тим, що на час встановлення позивачу інвалідності під час первинного огляду не існувало правової норми щодо призначення одноразової грошової допомоги.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається законодавством, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.

Другу групу інвалідності позивачу вперше було встановлено  28 травня 1984 року, а отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

На момент встановлення позивачу групи інвалідності у травні 1984року як в Україні, так і в СРСР не існувало правового регулювання права військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги  у зв`язку з встановленням інвалідності внаслідок поранення, контузії, пов`язаних з виконанням військового обов`язку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 09 листопада 2018 року у справі № 759/5707/16-а.

В той же час, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядками № 499 та № 975.

Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Разом з тим, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не передбачено законодавством, що регулює ці правовідносини.

Таким чином, встановивши, що позивачу 2 групу інвалідності встановлено 01.06.2000 р. року за наслідками чергового переосвідування  МСЕК, слід дійти висновку, що  в результаті  не виникло обставин, з якими Закон №2011-ХІІ пов`язує право на отримання одноразової грошової допомоги (встановлення більшого відсотка втрати працездатності, встановлення іншої групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі), суд першої інстанції дійшов  неправомірного висновку у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07 лютого 2019 року у справі №127/12061/17.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, поширення чинного на час звернення позивача за виплатою грошової допомоги законодавства, яким врегульовано питання права на одноразову грошову допомогу, на правовідносини, що виникли до набрання чинності цим законодавством, не допускається.

Що стосується правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 року № 822/6118/15, то вона не може бути застосована до правовідносин у цій справі, оскільки правовідносини не є аналогічними, а тому мають різне правове регулювання.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги вказаних вище правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Постанова суду складена в повному обсязі  06 квітня 2020 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Кузьменко Л.В.    Совгира Д. І.