Головуючий суду 1 інстанції - Посохов І.С.   
Доповідач -Луганська В.М. 

Справа № 428/11298/19
Провадження № 22-ц/810/37/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року                                         м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Луганської В.М.
суддів: Єрмакова Ю.В., Коновалової В.А.
за участю секретаря: Перишкіна Т.М.
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 
заінтересована особа - Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області
за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 листопада 2019 року ухвалене судом у складі судді Посохова І.С.
за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, в обґрунтування якої вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , з яким перебували у шлюбі з 14 жовтня 1977 року. Для оформлення пенсії у зв`язку з втратою годувальника заявник звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області. Листом від 23 серпня 2019 року № 18020/02-22 Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області її повідомило про перелік документів, які необхідно надати, зокрема, до нього входить довідка з місця проживання та документ про перебування на утриманні.
Заявник посилалася на те, що вона та її чоловік постійно проживали та були зареєстровані разом з 1987 року за адресою: АДРЕСА_1 . В 2000 році чоловік зареєструвався за адресою: АДРЕСА_2 . Незважаючи на зміну чоловіком реєстрації, вони постійно проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 .
Заявник в заяві посилається на те, що пенсія її чоловіка була для них основним джерелом доходу. Допомога чоловіка була для неї постійним і основним джерелом засобом для існування. Факт перебування на утриманні чоловіка має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника.
У зв`язку з викладеним просила суд встановити факт, що ОСОБА_1 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити факт, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 листопада 2019 року заяву у ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.
Встановлено факт того, що ОСОБА_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлено факт того, що ОСОБА_1 , перебувала на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в рішенні суду зазначено, що у судовому засіданні давали пояснення свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , однак у заяві ОСОБА_1 не зазначала клопотання про виклик до суду зазначених свідків для надання ними пояснень. В ухвалі Сєвєродонецького міського суду від 03 жовтня 2019 року відсутня інформація щодо виклику свідків, суд в порушення вимог ЦПК України допитав свідків. 
Сам по собі факт отримання ОСОБА_1 доходу у меншому розмірі, ніж у ОСОБА_2 , на що вона посилається в обґрунтування заяви, не є підставою для задоволення заяви, оскільки вказані обставини не дають підстав для висновку про її перебування на утриманні чоловіка.
Скаржник вважає, що під час розгляду справи виникла наявність спору про право з приводу наявності у заявника права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце судового розгляду була повідомлена у визначеному законом порядку. На адресу Луганського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 про розгляд справи без її участі. 
В судове засідання представникУправління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Рішення суду відповідає вказаним вимогам.
Задовольняючи заявлені вимоги суд виходив з того, що судом встановлені наступні обставини: згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 14.10.1977 року міським ЗАГС м. Кіровськ Ворошиловградської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Згідно до довідок № 919005550 та № 919005551 від 25.11.2014 року, виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, фактичним місцем проживання/перебування яких є АДРЕСА_3 .
ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 22 липня 2019 року, виданого Алчевським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,
ОСОБА_1 знаходиться на обліку в УПФУ в м. Сєвєродонецьку та отримує пенсію за віком у розмірі 3879,89 грн.
ОСОБА_2 знаходився на обліку в УПФУ в м. Сєвєродонецьку та отримував пенсію за віком у розмірі 11066,98 грн.
12.08.2019 року ОСОБА_1 звернулася до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою про переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Судом за клопотанням заявника в судовому засіданні були опитані свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Встановивши вказані обставини та пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 , заявник, будучи непрацездатною особою, яка досягла пенсійного віку, перебувала на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і, що пенсія померлого чоловіка була постійним та основним джерелом засобів існування.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За приписами ст.315 ЦПК України суд вправі встановлювати факти, що мають юридичне значення, у тому числі факт перебування фізичної особи на утриманні, а також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
За змістом частин другої-четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
За змістом Закону Україну «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.
Отже, місце проживання і місце реєстрації не є тотожними з урахуванням п. 10 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,згідно з якою реєстрація -це лише внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України.
При цьому, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта заявниці. 
Померлий ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою, АДРЕСА_2 .
Свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які були опитані в судовому засіданні судом першої інстанції пояснили, що заявниця разом із чоловіком ОСОБА_2 разом мешкали за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.11.2014 року ОСОБА_1 фактичне місце проживання (перебування) зазначено: АДРЕСА_3 .
Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.11.2014 року ОСОБА_2 фактичне місце проживання (перебування) зазначено: АДРЕСА_3 .
Як свідчать матеріали справи, заявником для підтвердження факту постійного проживання разом з померлим чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 до суду надавалися: акт сумісного проживання; довідка з місця проживання, згідної якої ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_2 на день його смерті проживали за адресою: АДРЕСА_1 ; лікарське свідоцтво про смерть, де зазначено, що ОСОБА_2 помер за адресою АДРЕСА_1 . 
Згідно із частинами першою - третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих органами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав заявника на соціальний захист.
Колегія суддів зазначає, що заявником надано докази про підтвердження постійного її проживання з чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом в постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 310/8280/16-а та від 17 липня 2019 року у справі № 302/757/17-а.
Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. 
Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.
Згідно з частиною другою вказаної норми непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (частина третя статті 36 Закону).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що на час смерті чоловіка, ОСОБА_1 отримувала пенсію, розмір якої значно менший за пенсію її померлого чоловіка, отримувала допомогу від свого чоловіка і ця допомога була для неї постійним і основним джерелом для існування відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.10 ст. 83 ЦПК України та ст. 91 ЦПК України допитав в судовому засіданні свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до ч 10.ст.83 ЦПК України докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
З матеріалів справи вбачається, що 29.11.2019 року від ОСОБА_1 на адресу Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшла заява про допит у якості свідків ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , в заяві зазначено адресу проживання свідків. Вказану заяву подано через канцелярію суду про, що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду на заяві (а.с.33). З протоколу судового засідання вбачається, що клопотання заявника про допит свідків, зазначених у заяві, яка надійшла до суду 29.11.2019 року, вирішено ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання. Тому посилання скаржника на відсутність ухвали суду про виклик та допит свідків у судовому засіданні не відповідає матеріалам справи.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що розмір пенсії за віком, що нараховується та виплачується заявнику є вищим за прожитковий мінімум в Україні, встановлений для осіб, що втратили працездатність, а тому відсутні підстави для задоволення заяви, виходячи з наступного. Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 та отримувала пенсію, розмір якої значно менший пенсії яку отримував її чоловік. Факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
З огляду на зазначене, встановивши, що допомога, яка надавалась ОСОБА_1 , була для заявниці хоч і не єдиним, проте постійним і основним джерелом засобів до існування, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість задоволення заяви.
Така ж позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17.
Доводи апеляційної скарги про те, що в даній справі існує спір про право не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначалося вище, відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно п. 2.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 5.11.2005 N 22-1 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846, до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 цього розділу, також надаються такі документи: документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.
У відповідності до п. 2.11 Порядку за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації) або довідки органів місцевого самоврядування : для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника - довідка про перебування на повному утриманні померлого годувальника чи одержання від померлого годувальника допомоги, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування, або про спільне проживання з годувальником на момент його смерті. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.
Звертаючись до суд із заявою про встановлення факту постійного проживання з померлим чоловіком та встановлення факту перебування заявниці на утриманні чоловіка ОСОБА_1 зазначила, що довідки з зареєстрованого місця проживання Управління Пенсійного фонду України у м. Сєвєродонецьк не приймає, оскільки заявниця з померлим чоловіком зареєстровані на тимчасово окупованій території, тому для встановлення вказаних фактів звернулася до суду.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі та не впливають на законність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без змін, то судові витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст.259,367,374,375,382,384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено         05 березня 2020 року.

Головуючий                                                  В.М. Луганська                                                             СуддіВ.А. Коновалова
Ю.В. Єрмаков