ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20790/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Патратій О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 квітня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової консультації, -

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просила:
- визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію надану листом від 12.10.2018 року № 4399/-Т/26-15-13-06-12-ІПК Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві;
- зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду про скасування індивідуальної податкової консультації, з урахуванням висновків суду, надати нову індивідуальну податкову консультацію.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що надана їй індивідуальна податкова консультація від 12.10.2018 року № 4399/-Т/26-15-13-06-12-ІПК є протиправною, оскільки доходу від адвокатської діяльності вона не отримує та разом з цим, перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 , який виплачує їй заробітну плату та відповідно утримує та перераховує до бюджету обов`язкові платежі, в тому числі єдиний внесок.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію, надану Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві ОСОБА_1 листом від 12.10.2018 року № 4399/-Т/26-15-13-06-12-ІПК, реєстраційний номер в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій 55697/Е/26-15-13-06-12-ІПК від 26.09.2019 року. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про заміну відповідача задоволено. Допущено заміну відповідача його правонаступником, а саме: Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві замінено на Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Зокрема, відповідач стверджує, відповідно до вимог чинного законодавства України, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально як особи, які провадять незалежну професійну діяльність, мають нараховувати ЄСВ за себе у розмірі не меншому, ніж 704 грн. на місяць у 2017 році та у 2018 році не менш ніж 819,06 грн., навіть якщо доходу від такої діяльності протягом всього року отримано не було. Згідно електронної бази АІС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 по коду платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) відображено в автоматичному режимі щоквартальні нарахування єдиного внеску. Наголошує на тому, що позивачу було надано податкову консультацію яка відповідає вимогам чинного законодавства та не підлягає скасуванню.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона посилається на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства та зазначає, що надана відповідачем податкова консультація суперечить нормам чинного законодавства України та практиці Європейського суду з прав людини. Разом з цим, позивач вказує про те, що судом першої інстанції під час прийняття спірного рішення було враховано правову позицію Верховного Суду відповідно до якої сплата єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується копією свідоцтва № 5390 від 19.04.2013 року, виданого на підставі рішення Ради адвокатів м. Києва.
Згідно довідки про взяття на облік платника податків № НОМЕР_1 від 14.03.2014 року позивач взята на облік як платник податків у ДПІ у Дарницькому районі ГУ Міндоходів у м. Києві.
Згідно наявної в матеріалах справи довідки, складеної ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з січня 2017 року по квітень 2017 року працювала юрисконсультом, у зв`язку з чим за вказаний період нараховано та сплачено ЄСВ у сумі 3872,70 грн.
Відповідно довідки, складеної ФОП ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з 16.01.2014 року по 28.04.2017 року займала посаду юрисконсульта, на підставі чого загальна сума нараховано та сплаченого за неї роботодавцем ЄСВ становить 3872,70 грн. (а.с. 42).
Відповідно довідки, складеної ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з 03.05.2017 року займає посаду юрисконсульта, на підставі чого загальна сума нараховано та сплаченого за неї роботодавцем ЄСВ у період з травня 2017 року по серпень 2018 року становить 12204,28 грн. (а.с. 41, 43).
10.09.2018 року позивач звернулась до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві з запитом про отримання індивідуальної податкової письмової консультації про практичне застосування податкового законодавства щодо нарахування та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування самозайнятою особою, яка не провадить незалежну професійну діяльність, доходів від незалежної професійної діяльності не отримує, і соціальний внесок за яку сплачує роботодавець. Зокрема, чи зобов`язана позивачка нарахувати та сплачувати єдиний соціальний внесок за 2017 рік та чи зобов`язана нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок у 2018 році, якщо є адвокатом, однак адвокатську діяльність не здійснює, доходів від провадження адвокатською діяльністю не отримує, є найманим працівником у ФОП ОСОБА_5 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на посаді юрисконсульта, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ) у розмірі 22% на суму нарахованої заробітної плати за позивача, як найманого працівника, сплачує роботодавець.
Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві на звернення позивача надало податкову консультацію від 12.10.2018 року № 4399/-Т/26-15-13-06-12-ІПК, якою роз`яснило, що платник єдиного податку, визначений у п. 5 частини першої статті 4 Закону № 2464, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до визначеної cт. 7 Закону № 2464 бази нарахування єдиного внеску незважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем.
Вважаючи вищевказану індивідуальну податкову консультацію протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Під час розгляду цієї справи суд першої інстанції дійшов висновку про те, що індивідуальна податкова консультація від 12.10.2018 року № 4399/-Т/26-15-13-06-12-ІПК не відповідає встановленим у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушує права та законні інтереси позивача.
Колегія суддів підтримує правову позицію Окружного адміністративного суду м. Києва виходячи з наступного. 
Підпунктом 14.1.172 п.14.1ст.14 Податкового кодексу України визначено, що індивідуальна податкова консультація - це допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акту з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.
Порядок звернення платників податків за податковими консультаціями, а також розгляду таких звернень контролюючими органами та надання відповідей на них врегульовано ст.ст.52 і 53 Податкового кодексу України.
Відповідно до п.52.1  ст.52 Податкового кодексу України, за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.
Згідно з приписами ст. 52.4 Податкового кодексу України  індивідуальні податкові консультації надаються у письмовій формі - контролюючими органами в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональними територіальними органами, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.
Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, підлягає реєстрації в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій та розміщенню на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, без зазначення найменування (прізвища, ім`я, по батькові) платника податків, коду згідно з ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) та його податкової адреси.
Отже, індивідуальна податкова консультація (допомога контролюючого органу) надається платнику податків для правильності застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому така консультація надана. При цьому, надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.
Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.
Платник податків має право звертатись до суду про оскарження акту ненормативного характеру - податкової консультації. Підставою для визнання податкової консультації недійсною є її суперечність правовим нормам або змісту відповідного податку чи збору.
Правовідносини, з приводу яких позивач просив податковий орган надати йому індивідуальну податкову консультацію врегульовані нормами Податкового кодексу України (надалі також - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі також - Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю «працівник». Згідно з цією нормою це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
За змістом пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (надалі також - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Статтею 13 Закону № 5076-VI передбачено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI  не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для правового висновку про те, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З урахуванням встановлених обставин та зазначених нормативно-правових положень можна дійти висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19, від 05 березня 2020 року у справі № 824/509/19-а.
За наведених обставин та враховуючи, що позивач у заяві про надання індивідуальної податкової консультації вказував про те, що він є найманим працівником і роботодавець сплачує за нього єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується наявними у справі доказами та не було спростовано відповідачами, а також те, що доказів отримання позивачем доходів від провадження адвокатської діяльності індивідуально матеріали справи не містять, у той час як позивач стверджує, що такого доходу не отримує, колегія суддів приходить до висновку, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує його право на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.
Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і сплата за нього роботодавцем єдиного внеску в розмірі не менше мінімального, виключає його (позивача) обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску ще й як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надана позивачу податкова консультація не відповідає вимогам закону, а тому підлягає скасуванню.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідачів надати нову індивідуальну податкову консультацію з урахуванням висновків суду, колегія суддів зазначає, то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на таке.
Як визначено пунктом 53.2 статті 53 ПК України, платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.
Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.
Отже, з наведеного слідує, що вимога позивача про зобов`язання відповідача надати нову індивідуальну податкову консультацію є передчасною та спрямованою на майбутній захист прав, свобод і інтересів позивача, які на час розгляду цієї справи ще не були порушені, що свідчить про відсутність підстав для зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Дана правова позиція вже неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема, в постановах від 08 серпня 2019 року у справі №821/2494/14, від 21 жовтня 2019 року у справі №280/4326/18, від 20 лютого 2020 року у справі № 818/149/16.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.          

  Головуючий суддя:                                                                          І.О. Лічевецький 

         Судді:                                                                                                В.П. Мельничук 

                                                                                                                    О.М. Оксененко