Ухвала
 
17 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 750/2386/19
провадження № 61-6464ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 листопада 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року в справі за позовом заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2019 року заступник прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради звернувся до суду з указаним позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , площею 0,0579 га, за період з 01 вересня 2014 року до 31 грудня 2017 року в розмірі 212 416,42 грн.
 
Позовні вимоги заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради обґрунтовано тим, що відповідачкою набуто право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 на підставі договору від 12 травня 2009 року про задоволення вимог іпотекодержателя від ОСОБА_2 . Неодноразові звернення Управління земельних ресурсів Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 з вимогою оформити право користування земельною ділянкою для експлуатації вказаної адмінбудівлі залишено поза увагою останньої. З часу набуття права власності на об`єкт нерухомості між ОСОБА_1 та Чернігівською міською радою договір оренди земельної ділянки не було укладено, а отже, право користування земельною ділянкою до набувача не перейшло. Посилаючись на статтю 1212 ЦК України, відповідач як фактичний користувач земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка без достатньої правової підстави за рахунок власника зберегла у себе кошти, що мала сплатити за користування нею, зобов`язана повернути ці кошти Чернігівській міській раді. З урахуванням інформації Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області та органу фіскальної служби, з посиланням на рішення Чернігівської міської ради, якими затверджувалися ставки земельного податку та розмір орендної плати в м. Чернігові, прокурором здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів, що недоотримані місцевим бюджетом при використанні відповідачкою земельної ділянки без правовстановлюючих документів за період з 01 вересня 2014 року до               31 грудня 2017 року в сумі 212 416,42 грн. Методика обрахування безпідставно утриманої ОСОБА_1 орендної плати за фактичне використання землі під нерухомістю не відрізняється від обрахування суми як збитків, завданих Чернігівській міській раді, здійснених комісією з визначення розміру збитків, заподіяних порушниками земельного законодавства власникам землі та землекористувачам, що відображено в акті комісії від 04 жовтня 2017 року за № 16. Враховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.
 
Деснянський районний суд м. Чернігова рішенням від 28 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого  2020 року, в задоволенні позову відмовив.
 
30 березня 2020 року заступник прокурора Чернігівської області подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду                 м. Чернігова від 28 листопада 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;                   б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою в розмірі 212 416,42 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн). 
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки достатність наданих прокурором та позивачем доказів для стягнення аналогічних сум було визначено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 642/4792/17, від 22 січня 2020 року у справі № 686/9356/15-ц.
 
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судами норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Крім того, касаційна скарга містить посилання на те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення, зокрема, для Чернігівської міської ради, а також територіальної громади м. Чернігова в цілому, оскільки наявність такого судового рішення призводить до ненадходження значних сум коштів до місцевого бюджету, а також протиправну впевненість інших користувачів земельних ділянок у м. Чернігові про відсутність обов`язку сплачувати кошти за використання землі під власними об`єктами нерухомості. Безоплатне використання спірної земельної ділянки відповідачем позбавляє Чернігівську міську раду, як власника землі, можливості ефективної реалізації права комунальної власності та отримання місцевим бюджетом відповідного доходу (плати за землю), які можуть бути використані для задоволення нагальних потреб населеного пункту. Перегляд незаконних судових рішень у справі сприятиме подальшому припиненню, запобіганню порушенням і дотриманню в майбутньому суб`єктами господарювання прав та інтересів територіальної громади м. Чернігова в особі органу місцевого самоврядування.
 
Наведені заявником обставини не свідчать і про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для висновку про те, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а доводи заявника полягають у його незгоді з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та вказують на його особистий інтерес у цій справі, яка ознак особливого значення для суспільства не містить. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями не є сама по собі обставиною, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для учасника справи, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
 
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.     
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами попередніх інстанцій проігноровано правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 923/921/17, від 09 квітня 2019 року у справі № 922/652/18,               від 24 квітня 2019 року у справі № 642/4792/17 та від 22 січня 2020 року у справі            № 686/9356/15-ц, як на підставу касаційного оскарження судових рішень в цій справі, є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд також врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» («Азюковська проти України») рішення від 09 жовтня 2018 року.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Зазначення у постанові Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки справа є малозначною, а тому ухвалені у ній судові рішення касаційному оскарженню не підлягають. 
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 листопада 2019 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Чернігівської області на рішення Деснянського районного суду                         м. Чернігова від 28 листопада 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року в справі за позовом заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
            
                                                                                                                      Є. В. Коротенко