ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2020 року          м.Дніпро                                                        Справа №  908/1774/19

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Антоніка С.Г.(доповідач),
суддів: Дарміна М.О., Іванов О.Г.
секретар судового засідання: Ревкова Г.О.

розглянувши апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1   на рішення  Господарського суду Запорізької області від  07.10.2019  року, ухвалене суддею Азібекян Т.А., повний текст якого складений 24.10.2019,  у справі  №908/1774/19

за позовом:  Військова частина НОМЕР_1 , с. Богданівка, Знам`янського району, Кіровоградської області,
до відповідача  Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВК», м. Запоріжжя, 

про  розірвання договору

ВСТАНОВИВ:

          До господарського суду Запорізької області звернулася військова частина НОМЕР_1 з позовною заявою до товариство з обмеженою відповідальністю «ВВК», в якій просить розірвати договір зберігання №69/11 від 01.09.2011 у зв`язку з істотною зміною обставин.
          Рішенням господарського суду Запорізької області від 07.10.2019 в задоволенні позову відмовлено.
          Рішення суду мотивоване не доведенням документально позивачем збільшення витрат на прийняті невідкладні міри щодо посилення охорони та оборони військової частини – ним, як суб`єктом господарської діяльності, а також тим, що включення до штату військової частини 10.07.2018 батальйону охорони не свідчить про зміну істотних обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору в частині визначення вартості послуг зберігання.
          Не погодившись з прийнятим господарським судом рішенням позивач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.          Апеляційна скарга обгрунтована наступним:
          - з метою посилення охорони військової частини НОМЕР_1 до її штату 10.07.2018 включений батальйон охорони, загальною чисельністю 314 військовослужбовців, річна вартість утримання якого складає 12436244грн., що значно вплинуло на вартість зберігання майна на території військової частини, у т.ч. і майна, яке належить ТОВ «ВВК» та склало, згідно з розрахунком, 55,345грн. за 1 тону;
          - висновок суду про відсутність доказів, які б свідчили про скасування рішення Міністра оборони України про встановлення вартості послуг не може впливати на права сторін договору щодо її перегляду. Крім того, Міністр оборони не є стороною зазначеного договору;
          - суд не звернув увагу на той факт, що військова частина А1201є арсеналом, що підпорядкований Міністерству оборони та Генеральному штабу Збройних Сил України та основним завданням якої є збереження та охорона різних видів озброєння та боєприпасів, тому у разі збільшення витрат на його утримання, у тому числі і за рахунок зміни чисельності обслуговуючого персоналу, відповідно збільшується вартість зберігання військового майна, а також майна, яке належить ТОВ «ВКК» та зберігається на тих же умовах, що і військове майно;
          - господарський суд дійшов помилкового висновку про непідтвердження наданого позивачем розрахунку витрат на зберігання майна бухгалтерською або кошторисною документацією.
Просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно   ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
                   Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
                           Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
          Представник відповідача у судове засідання, направив на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи.
          Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача колегія суддів дійшла висновку, що  апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 01.09.2011 між Військовою частиною НОМЕР_1 (виконавцем) та ТОВ «ВВК» (замовником) укладений договір зберігання № 69/11, відповідно до п.1.1. якого у порядку і на умовах, визначених договором, замовник передає, а виконавець за оплату зобов`язується зберігати порохові заряди (передача здійснюється за актами приймання  передачі).
Розділом 3 договору визначено, що вартість послуг виконавця по зберіганню майна встановлюється відповідно до кількості майна та розраховується сторонами на підставі рішення Міністра Оборони України № 274/3/1691 від 05.08.2011р. згідно з додатком № 2 до цього договору, який є невід`ємною частиною даного договору.
Замовник зобов`язується щомісячно сплачувати вартість послуг по зберіганню майна виконавцю в 10  денний термін з дня затвердження сторонами акту виконаних послуг зі зберігання майна та надання виконавцем рахунку на оплату цих послуг.
Додатком № 1 до договору № 69/11 від 01.09.2011 сторонами складений акт приймання  передачі майна: порохові заряди індексу РСИ12К (Ш961У), в штатній тарі загальною вартістю  3010, 00 грн.; - порохові заряди індексу РСИ12К (4АН2), в штатній тарі загальною вартістю  11 180, 00 грн.
Додатком № 2 до договору № 69/11 від 01.09.2011 сторони погодили, що витрати на зберігання одної тони порохових зарядів (з ПДВ) становить  2, 615 грн.
Рішенням господарського суду Запорізької області від 23.01.2019 у справі №908/1954/18 відмовлено в задоволені позовних вимог військової частини НОМЕР_1 до ТОВ «ВВК» про стягнення 7385,22грн. заборгованості (штрафу, пені), розірвання договору та зобов`язання вчинити дії (вивезти з території військової частини А 1201 порохові заряди у кількості 3009, 22 тон).
Вказане рішення обгрунтоване тим, що надана до матеріалів справи довідка  від 23.07.2018 № 2647 щодо ходу вилучення з військової частини НОМЕР_1 порохових зарядів, які належать ТОВ «ВВК», складена представниками позивача, не є належним доказом у розумінні вимог чинного законодавства, оскільки складена позивачем в односторонньому порядку.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу замовника був направлений лист № 709 від 11.02.2019 з пропозицією направити до військової частини НОМЕР_1 свого представника з повноваженнями на складання двостороннього акту звіряння наявності порохових зарядів, які знаходяться на зберіганні у військовій частині.
Листом від 14.03.2019 № 14/03-1 відповідач повідомив виконавця, що питання звіряння наявності порохових зарядів та відпрацювання графіка їх вилучення, пов`язано з необхідністю проведення загальних зборів товариства, яке заплановано на квітень 2019 року.
Позивачем до справи надані належним чином засвідчені копії таких документів: - акт виконаних робіт від 28.02.2019; - рахунок № 6 від 10.03.2019 на суму 7 869, 14 грн.; - платіжне доручення від 12.03.2019 на оплату рахунку № 6 у сумі - 7 869, 14 грн. (а.с.103,104)
Матеріали справи свідчать також і про те, що 22.04.2019 позивач направив на адресу відповідача пропозицію щодо підписання додаткової угоди, якою п.  3.1 договору пропонувалося викласти в наступній редакції: «Вартість послуг виконавця по зберіганню майна встановлюється відповідно до кількості майна та розраховується фінансово  економічною службою військової частини на підставі бухгалтерських даних щодо фактичних витрат на зберігання станом на 01.04.2019 за формою згідно з додатком № 2 до цього договору, який є невід`ємною частиною даного договору. За одиницю розрахунку на місяць приймається вартість зберігання одної тони майна, яка станом на 01.04.2019 становить 55, 35 грн. та може коригуватися впродовж терміну дії договору в залежності від фактичних затрат військової частини на його зберігання за згодою сторін чи в іншому порядку встановленому законодавством України.»
Вказана пропозиція обгрунтована тим, що  вартість зберігання 1 тони порохових зарядів (з ПДВ) в розмірі 2, 62 грн. була встановлена без економічного обґрунтування на вкрай невигідних для військової частини умовах. Впродовж терміну дії договору зазначена вартість, у зв`язку зі значним ростом витрат на зберігання та інфляційних процесів не індексувалась, є збитковою для держави, оскільки військова частина НОМЕР_1 повністю утримується за рахунок бюджетних асигнувань та виручені від господарської діяльності кошти повністю перераховуються до Державного бюджету України. 
Додатком № 2 позивачем складений розрахунок витрат на зберігання майна, що належить ТОВ «ВВК» та зберігається у військовій частині НОМЕР_1 станом на 01.04.2019, згідно з яким вартість витрат становить   166 545, 82 грн.
21.05.2019 позивач на адресу відповідача направив повторно пропозицію щодо внесення змін до спірного договору.
Листом № 21/06-1 від 21.06.2019 відповідач повідомив позивача, що директором буде ініційоване внесення до порядку денного загальних зборів учасників товариства питання про внесення змін до умов договору зберігання №69/11 від 01.09.2011 в частині розміру плати за зберігання порохових зарядів.
          Додаткова угода  до договору №69/11 від 01.09.2011 укладена не була.
Вказані обставини були визначальними для звернення позивача з позовом до суду про розірвання вищевказаного договору.
Розглядаючи апеляційні вимоги військової частини НОМЕР_1 , судова колегія враховує наступні положення діючого законодавства України.
Частиною 1  статті 651 Цивільного кодексу України  передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частин 1 - 4  статті 188 Господарського кодексу України  зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.
Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.
Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.
У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
Відповідно до ч.2 ст.652 Цивільного кодексу України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, за істотної зміни обставин
Беручи до уваги положення вищезазначеного законодавства, апеляційний суд  погоджується з висновком господарського суду про те, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність істотної зміни обставин, за наявності яких ст. 652 ЦК України, надає можливість розірвати договір.
Відповідно до  ст. 627   ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
В даному випадку, умовами розділу 3 договору зберігання №69/11 від 01.09.2011 визначений порядок проведення розрахунків, а саме: вартість послуг виконавця по зберіганню майна встановлюється відповідно до кількості майна та розраховується сторонами на підставі рішення Міністра Оборони України №274/3/1691 від 05.08.2011, яке на час вирішення спору є чинним.
Включення до штату військової частини батальйону охорони чисельністю 324 військовослужбовців здійснено на підставі рішення Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України, з метою забезпечення охорони самої військової частини, яка є одним з найбільших арсеналів боєприпасів.
Згідно з   ст. 87 Бюджетного кодексу України,  до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, належать, зокрема, видатки на забезпечення функціонування установ та закладів Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів, органів цивільного захисту, які перебувають у державній власності.
Отже утримання військовослужбовців (батальйону охорони) здійснюється за рахунок бюджету і позивач не несе будь–яких додаткових витрат.
А тому, виконання договору не порушує співвідношення майнових інтересів сторін і не позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні договору.
Таким чином відсутня одна із необхідних умов для розірвання договору, передбачених ст.652 ЦК України.
Господарський суд правильно вказав, що доказів, які б свідчили про збільшення витрат  на зберігання майна у зв`язку з посиленням охорони та оборони військової частини НОМЕР_1 , позивачем, як суб`єктом господарської діяльності  не надано.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з рішенням господарського суду. Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129,     269,     270,     271,   275,     276,     281-284  ГПК  України,  суд, -

ПОСТАНОВИВ:

        Апеляційну скаргу   військової частини НОМЕР_1   залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Запорізької області від  07.10.2019  року у справі  №908/1774/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст складено 05.03.2020р.

Головуючий суддя                                                     С.Г. Антонік
                                                                                                                                                                                                                                                                           Суддя                                                                                                                             О.Г. Іванов 

  Суддя                                                                                 М.О. Дармін.