УХВАЛА

31 березня 2020 року 
Київ
справа №160/4627/19
адміністративне провадження №К/9901/6944/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Желєзного І.В.,
суддів: Берназюка Я.О.,  Саприкіна І.В.,
перевіривши касаційну скаргу Новомиколаївського комунального дошкільного навчального закладу «Сонечко»
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року 
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2020 року 
у справі № 160/4627/19
за позовом Новомиколаївського комунального дошкільного навчального закладу «Сонечко» 
до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, 
третя особа відділ освіти Верхньодніпровської районної державної адміністрації 
про визнання незаконними та скасування постанов про накладення штрафу,
ВСТАНОВИВ:
Новомиколаївський комунальний дошкільний навчальний заклад «Сонечко» звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати незаконною та скасувати постанову заступника начальника головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Осадчого І.М. №ДН1441/275/АВ/МГ-ФС/358 від 18 квітня 2019 року про накладення на Новомиколаївський комунальний дошкільний заклад «Сонечко» штрафу на суму 83460,00 грн.
- визнати незаконною та скасувати постанову заступника начальника головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Осадчого І.М. №ДН1441/275/АВ/ІП-ФС/357 від 18 квітня 2019 року про накладення на Новомиколаївський комунальний дошкільний заклад «Сонечко» штрафу на суму 4173,00 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
06 березня 2020 року позивачем направлено до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2020 року у справі № 160/4627/19.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Предметом касаційної скарги у даній справі є вимоги скасування постанов про накладення штрафних санкцій в загальному розмірі 87633,00 грн (зазначена сума не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що  є ознакою справ які можуть бути віднесені судом до категорії справ незначної складності).
Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно із п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності також                є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження
За правилами п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.
Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до п. 24 ч. 1 ст. 4 КАС України термін "розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб" вживається у значенні - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Згідно з ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1921,00 грн.
Пункти 6 та 10 ч. 6 ст. 12 КАС України узгоджується з п. 8 ч.  2 ст. 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у п. 7 ч. 3 ст. 2 та ч. 1 ст. 13 КАС України, а також           ч. 1 ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до               ч.  3 ст. 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно з імперативними вимогами ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ст. 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень ч. 5 ст. 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Підстав касаційного оскарження відповідно до ст. 328 КАС України у касаційній скарзі не зазначено та такі не вбачаються з поданих матеріалів касаційної скарги.
Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 31 січня 2019 року у справі №809/799/17, в якій, на думку скаржника, спірні відносини є подібними даній справі, не заслуговує на увагу, оскільки у вищенаведеному судовому рішенні дана оцінка іншим фактичним обставинам справи. 
Суд також враховує положення, що містяться в Рекомендаціях № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження; скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону; вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу (частина "с" статті 7 Рекомендацій).
Згідно з п.1 ч.1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Аналогічна позиція стосовно висловлена Верховним Судом в ухвалах від 01 серпня 2019 року у справі №1340/6114/18, від 05 серпня 2019 року у справі №826/8307/18.
Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції)  та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 248, 328, 333, 355, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Новомиколаївського комунального дошкільного навчального закладу «Сонечко» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2020 року у справі №160/4627/19 за позовом Новомиколаївського комунального дошкільного навчального закладу «Сонечко» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, третя особа відділ освіти Верхньодніпровської районної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування постанов про накладення штрафу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                         І.В. Желєзний

Судді                                                                                                              Я.О. Берназюк

                                                                                                                 І.В. Саприкіна