ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2020 року	Львів	Справа № 300/2227/19 пров. № А/857/1234/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Матковської З.М., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 300/2227/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до її вчинення, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Кафарським  В.В., в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області 18.12.2019 року, дата складення повного тексту судового рішення не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до   Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (надалі також - ГУ НП в Івано-Франківській області, відповідач), в якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо надання відповіді від 21.10.2019 №18997/108/24/02-2019 на звернення від 10.09.2019;
- зобов`язати відповідача об`єктивно та всебічно перевірити звернення позивача від 10.09.2019 та надати вмотивовану відповідь відповідно до вимог Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (надалі також - Закон № 393/96-ВР).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В частині позовних вимог про зобов`язання ГУ НП в Івано-Франківській області об`єктивно та всебічно перевірити скаргу ОСОБА_1 від 10.09.2019 та надати вмотивовану відповідь - провадження закрито. 
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , оскільки вважає таким, що порушує права та інтереси позивача, незаконним та необґрунтованим, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що суд першої інстанції свідомо та умисно, ігноруючи той факт, що в поданій скарзі на працівника поліції в порядку Закону № 393/96-ВР позивачем не ставилося жодних вимог кримінально-процесуального характеру, прийшов до помилкового висновку про закриття провадження в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача об`єктивно та всебічно перевірити звернення позивача від 10 вересня 2019 року та надати вмотивовану відповідь відповідно до вимог Закону № 393/96-ВР.
Також зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що скаржнику не надали можливості поставити працівнику поліції запитання і не пояснює той факт, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про час, місце розгляду скарги, відповідальну особу за розгляд скарги, про проведення службового розслідування.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10.09.2019 ОСОБА_1 направив скаргу відповідачу, яка отримана останнім 13.09.2019.
В скарзі позивач просив:
1. Відкрити дисциплінарне провадження стосовно майора поліції, слідчої ОСОБА_2 .
2. Провести службове розслідування.
3. Примірник наказу про проведення службового розслідування надіслати позивачу.
4. Застосувати такий вид дисциплінарного стягнення який передбачений пунктом 5 частини З статті 13 Дисциплінарного статуту Національної поліції України - пониження у спеціальному званні на один ступінь.
5. До участі в розгляді скарги, перевірки скарги залучити мене, ОСОБА_1 , як потерпілого.
6. До участі в службовому розслідуванні залучити ОСОБА_1 як потерпілого.
7. У ході службового розслідування надати скаржнику можливість поставити працівнику поліції запитання.
8. Про час, місце розгляду скарги, відповідальну особу за розгляд скарги, про проведення службового розслідування та його результати - повідомити мене у встановлений законодавцем порядку та строк.
ГУ НП в Івано-Франківській області провело службове розслідування та за його наслідками надало позивачу відповідь листом від 21.10.2019 №18997/108/24/02-2019, згідно якої повідомило позивача про проведене службове розслідування, за результатами якого зазначені позивачем факти не знайшли свого об`єктивного підтвердження.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  фактично відповідачем розглянуто та надано відповідь позивачу на його скаргу від 10.09.2019, а саме на пункти 1 та 2 скарги; позовні вимоги в частині ненадання відповіді на пункти 3-8 скарги від 10.09.2019 не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки дану категорію справ слід розглядати у місцевому суді за правилами   Кримінального процесуального кодексу України (надалі також - КПК України).
Перевіряючи наведені в апеляційній скарзі доводи та надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний суд керується наступним.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04  листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до статті 40 Конституції України кожна особа має право направляти письмові звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон № 393/96-ВР.
Так, згідно зі статтею 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Під зверненням громадян, відповідно до частини першої статті 3 цього Закону слід розуміти викладені в письмовій формі або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Статтями 4, 5 Закону № 393/96-ВР визначено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності. Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
При цьому відповідно до статті 7 вказаного Закону, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.
За правилами статті 12 Закону № 393/96-ВР, дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, Законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження». 
З аналізу наведеного слідує, що кожен громадянин України, який вважає, що його права чи законні інтереси порушені суб`єктами управлінської діяльності, має право звернутися зі скаргою на такі дії до спеціально уповноваженого органу державної влади. У разі, якщо питання, порушені в одержаному зверненні органом державної влади не входять до його повноважень, останній у встановлений законом строк повинен переслати скаргу за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Однак, норми Закону України «Про звернення громадян» не поширюються на скарги та заяви, порядок розгляду яких, встановлений спеціальними законами.
Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанцій, ОСОБА_1 оскаржує протиправну, на його думку, бездіяльність ГУ НП в Івано-Франківській області щодо розгляду його скарги на працівника поліції Рогатинського відділення Тисменецького відділу Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області - майора поліції слідчу ОСОБА_2 щодо її неправомірних дій та нетактовної поведінки під час проведення слідчої дії - допиту скаржника у якості свідка.
Відповідно до частини першої статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Згідно з пунктом 10 частина 1 статті 3 КПК України кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні від 23 травня 2001 року             №  6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.
У Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що, здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність указаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.
При цьому Конституційний Суд України в цій справі вирішив, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві.
Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами ст. 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
Згідно з частини другої статті 303 КПК України скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей  314-316 цього Кодексу.
Частиною першою статті 306 КПК України встановлено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.
Враховуючи вищенаведені положення законодавства суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи позивача щодо порушення відповідачем норм Закону №393/96-ВР при надання відповіді на його скаргу та вважає такі безпідставними, оскільки згідно змісту скарги від 10.09.2019, ОСОБА_1 , попри посилання на Закон №393/96-ВР, вказує про порушення слідчим ОСОБА_2 ряду процесуальних положень КПК України, тобто вказує на порушення останньою кримінального процесуального законодавства в межах кримінального провадження №12019090210000156, в якому старша слідча ОСОБА_2 допитувала позивача в якості свідка. 
Окрім того, колегія суддів вважає також необґрунтованим та надуманим покликання апелянта на відсутність у поданій скарзі на нетактовну поведінку поліцейського пункту вимоги, за якою можна подати скаргу в порядку статті 303 КПК України, оскільки частина друга цієї ж статті передбачає наявність скарг на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, тобто такий перелік підстав для подання скарг не є вичерпним.
Посилання позивача на помилковість визначення судом першої інстанції предмета спору та правовідносини, адже, на думку позивача, КПК України не забороняє подавати дисциплінарні скарги на слідчих в довільній формі в порядку Закону № 393/96-ВР, тому висновок про закриття провадження у вказаній судом частині є також помилковим, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки такі не відповідають дійсності та не узгоджуються із чинним законодавством з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. 
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Частиною другою статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що, зокрема, мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.
Проаналізувавши зміст наведених вище норм КАС України, колегія суддів вважає, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. 
Водночас, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень. Сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для віднесення спору до категорії публічно-правових та, відповідно, до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (ні) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, на вирішення адміністративного суду може бути переданий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб`єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта, а ці суб`єкти відповідно зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта.
Разом з тим, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18  грудня 2019 року у справі №  560/1679/19.
Для визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі тощо. 
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є саме суть (характер) спірних правовідносин, а не формальні підстави звернення до суду з відповідним позовом та суб`єктний склад учасників справи, тому даний спір не є публічно-правовим, який належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки позовні вимоги у зазначеній справі спрямовані саме на захист прав позивача як учасника кримінального провадження.
Оскільки звернення позивача до суду обумовлене службовою діяльністю працівника поліції під час здійснення слідчої дії, передбаченої КПК України, у межах спірних правовідносин позивач діє як учасник кримінального провадження, права і обов`язки якого визначені кримінальним процесуальним законом, тому спір у цій справі не може бути предметом розгляду в адміністративному суді.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №  813/1595/18.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах між ОСОБА_1 і ГУ НП в Івано-Франківській області немає відносин влади і підпорядкування в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відповідач, розглядаючи скаргу від 10.09.2019 та надаючи на неї відповідь, не здійснював владних управлінських функцій відносно позивача, а змістом позовних вимог є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Разом з тим, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання бездіяльності ГУ НП в Івано-Франківській області щодо надання відповіді від 21.10.2019 №18997/108/24/02-2019 на скаргу від 10.09.2019 слід відмовити, оскільки пункти 1, 2, по яких відповідач надав відповідь, взаємопов`язані з іншими вимогами скарги та стосуються здійснення контролю за діяльністю особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, за допомогою передбачених кримінальним процесуальним законом засобів.
Та обставина, що відповідь на скаргу позивача була надана відповідно до Закону № 393/96-ВР, не змінює суті спірних правовідносин, оскільки незалежно від того, якими нормами керувався відповідач, надаючи відповідь на скаргу позивач щодо неправомірних дії старшого слідчого, це не впливає на його процесуальний статус, а відтак і на те, що його дії і рішення за результатами розгляду цієї заяви можуть бути оскаржені лише за правилами і в порядку, визначеному КПК.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 705/406/18.
Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ).
Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм процесуального та матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді. 
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною першою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог порушує норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що у відповідності до статті 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення в цій частині.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 300/2227/19 - скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо визнання бездіяльності Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області у зв`язку з наданням відповіді від 21.10.2019 за №18997/108/24/02-2019 на скаргу від 10.09.2019. 
В цій частині прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	Р. М. Шавель