ПОСТАНОВА
Іменем України

31 березня 2020 року 
м. Київ
справа № 818/1121/17
адміністративне провадження № К/9901/52243/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача – Яковенка М. М.,
суддів – Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №  818/1121/17
за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Військова частина польова - пошта НОМЕР_2 про визнання недійсним контракту,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Мельнікова Л. В., Бенедик А. П., Донець  Л. О.) від 02 квітня 2018 року,
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Військова частина польова - пошта НОМЕР_2 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 10 листопада 2017 року, просив:
– визнати недійсним контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений 09 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 , набрав чинності 24 квітня 2014 року.
2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що ОСОБА_1 було подано позов про визнання незаконним наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 14-рс від 25 березня 2016 року в частині, що стосується позивача. При ознайомленні з матеріалами справи було встановлено, що є контракт від 09 квітня 2014 року, який був підписаний ОСОБА_1 . За твердженням позивача, за час його служби у військовій частині НОМЕР_3 невідомою особою було підроблено підпис на новому контракті від 09 квітня 2014 року, замість нього, що могло бути причиною термінового його переведення із військової частині НОМЕР_3 до військової частини польова пошта НОМЕР_2 , з уже наявним підробленим контрактом.
3. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року задоволено адміністративний позов.
Визнано недійсним контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений 09 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 , який набрав чинності 15 липня 2014 року.
4. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 .
Скасовано постанову Сумського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року та прийнято нове судове рішення про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Військова частина польова-пошта НОМЕР_2 про визнання недійсним контракту.
5. Не погоджуючись з рішенням апеляційної інстанції, 30 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року залишити в силі.
6. Ухвалою Верховного Суду (склад колегії суддів: Білоус О. В., Желтобрюх І. Л., Стрелець Т. Г.) від 05 червня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження; відкрито касаційне провадження та установлено строк для подання відзиву.
7. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 639/0/78-19 від 06 червня 2019 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса О. В., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.
8. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. – головуючий суддя, ОСОБА_3 , Шишов О. О.
9. Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2020 року справу прийнято до свого провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
10. Станом на 31 березня 2020 року відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходили.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
11. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактами у лавах Збройних сил України.
12. 15 липня 2008 року ОСОБА_1 вперше уклав контракт на проходження військової служби та проходив військову службу за контрактом на посадах рядового складу у лавах Збройних сил України у військовій частині НОМЕР_3 . По закінченню строку дії контракту 2008 року, ОСОБА_1 виявив бажання продовжити військову службу за контрактом, та 15 липня 2011 року між військовослужбовцем ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_4 було укладено новий контракт строком на три роки.
13. Після закінчення дії контракту 2011 року ОСОБА_1 не отримував наказу по Міністерству оборони України щодо його звільнення та звертався з відповідними рапортами до командування з питанням звільнення з військової служби.
14. 25 березня 2016 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 за № 14-рс ОСОБА_1 було переведено до військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_4 ), але прибути до нової військової частини ОСОБА_1 не мав можливості по сімейним обставинам, а саме: ОСОБА_1 вказав, що він є єдиним сином, хто може піклуватися за хворим батьком. У зв`язку з цим ним були подані рапорти військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 з проханням проінформувати командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 полковника ОСОБА_5 про неможливість прибути до військової частини. Рапорти були відправлені цінними листами з описом. Відповідь на вказані рапорти ОСОБА_1 не отримав.
15. 25 квітня 2016 року ОСОБА_1 подав рапорт командиру військової частини польова пошта НОМЕР_2 , яким просив звільнити його з лав Збройних сил України у зв`язку з сімейними обставинами, а саме з важкою хворобою батька.
16. 27 травня 2016 року ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення з лав Збройних сил України у зв`язку із закінченням терміну контракту, який був отриманий командиром військової частини НОМЕР_5 ОСОБА_5 02 червня 2016 року. Відповіді на поданий рапорт позивачу не надійшло. Аналогічний рапорт був направлений до командира військової частини НОМЕР_3 , який був отриманий 26 травня 2016 року. Відповіді до позивача на поданий рапорт не надійшло.
17. Не отримавши відповіді на рапорти, ОСОБА_1 звернувся за допомогою до адвоката та останнім було направлено інформаційні запити про надання документів, а саме копії контракту та надати довідку, на підставі яких документів позивач був переведений до військової частини польова пошта НОМЕР_2 . На інформаційний запит надійшла відповідь, що ОСОБА_1 було переведено до військової частини польова пошта НОМЕР_2 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №  14-рс від 25 березня 2016 року.
18. Вказаний наказ було оскаржено позивачем у судовому порядку в частині, що стосується ОСОБА_1 . При ознайомленні з матеріалами адміністративної справи було встановлено, що є контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який був підписаний ОСОБА_1 09 квітня 2014 року та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 24 квітня 2014 року, який набрав чинності 15 липня 2014 року.
19. Разом з тим, за твердженням позивача, контракт на військову службу в 2014 році ним не підписувався. Під час огляду вказаного документу позивач встановив, що контракт підписаний не ним, а іншою особою, оскільки наявний там підпис не відповідає його дійсному підпису та на час підписання контракту він був відсутній в цій військовій частині.
20. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
21. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності 15 липня 2014 року є недійсним, оскільки відсутній факт укладання даного контракту сторонами, а саме: відсутній підпис ОСОБА_1 та, відповідно, виникнення між ним та Міністерством оборони України прав та обов`язків.
22. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи без розгляду адміністративний позов, дійшов висновку, що позивачем та його представником не надано судам доказів в обґрунтування тверджень стосовно наявності поважних причин, які обумовили неможливість звернення до суду з цим позовом у строк, встановлений ч. 3 ст. 99 КАС України.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
23. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення у справі.
24. Скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції невірно застосовано положення ч. 3 ст. 99 КАС України, оскільки матеріали справи свідчать, що позивачем не пропущений строк звернення до суду.
25. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваним судовим рішенням.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
26. Враховуючи положення п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №  460-ІХ, а також те, що касаційна скарга на судові рішення у цій справі була подана до набрання чинності цим Законом і розгляд їх не закінчено до набрання чинності цим Законом, Верховний Суд розглядає цю справу у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Отже, застосуванню підлягають положення КАС України у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року.
27. Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до ч. 1 ст. 341 КАС України, виходить з наступного.
28. Вирішуючи питання наявності пропуску строку звернення до суду із означеним предметом позову, суд виходить з такого.
29. Основним нормативним актом, який установлює строк звернення до суду і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа має право звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу, є КАС України.
30. Питання строків звернення до суду на момент звернення позивача із даним позовом врегульовувалися статтею 99 КАС України (у редакції, чинній на момент вирішення питання про відкритті провадження за вищевказаними позовними вимогами). Так, відповідно до частини 1, 2 цієї статті адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
31. Отже, шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.
32. Частиною 3 ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
33. Отже, ч. 3 ст. 99 КАС України є спеціальною нормою у розв`язанні спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби порівняно з нормою, яка міститься в ч. 2 ст. 99 КАС України та встановлює шестимісячний строк звернення до суду.
34. Так, постановляючи рішення про залишення позовних вимог без розгляду, судом апеляційної інстанції були враховані лише доводи відповідача, доводи ж позивача були відхилені, хоча в дійсності судом взагалі не досліджувалось питання отримання контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 09 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 . При чому в межах саме цієї справи слід враховувати характер спірного питання, яке хоча стосується проходження військової служби, але ж пов`язане з визнанням недійсним контракту, який є по суті адміністративним актом та за встановлених судами обставин, не був підписаний позивачем, що вказує на його не укладення. Тобто, в даному випадку може мати місце факт порушення прав, свобод та інтересів позивача щодо неотримання ним спірного контракту, що має триваючий характер. 
35. Крім цього, колегія суддів зазначає, що в даному випадку питання строку звернення до суду повинно вирішуватися одночасно з вимогою про визнання недійсним контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 09 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, оскільки правові наслідки для позивача настали під час його реалізації у вигляді переведення до іншого місця служби, що було предметом розгляду у іншій адміністративній справі. Також слід враховувати обставини, за яких стало стороні позивача відомо про наявність спірного контракту з матеріалів іншої судової справи. 
36. Колегія суддів зазначає, що за твердженням скаржника, спірний контракт ним не підписувався, і відповідно, його примірник позивачу не надавався, відтак це і є суттю цього спору – дійсність спірного контракту, а тому застосуванню підлягає саме положення ч. 2 ст. 99 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).
37. Оцінюючи доводи касаційної скарги, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, Суд дійшов висновку, що зазначені обставини були залишенні судом апеляційної інстанції поза увагою, без належної правової оцінки. Висновки з цього питання зроблені судом першої інстанції заслуговують на увагу.
38. Враховуючи вищезазначені обставини, Верховний Суд вважає передчасним висновок суду апеляційної інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
39. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, або для продовження розгляду.
40. Частиною першою статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
41. З огляду на викладене, постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року підлягає скасуванню, а справа – направленню для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року – скасувати, а справу № 818/1121/17 направити для продовження розгляду до Другого апеляційного адміністративного суду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                           М. М. Яковенко

Судді                                                                                                              І. В. Дашутін

                                                                                                              О. О. Шишов