Справа № 135/46/20
Провадження № 22-ц/801/1117/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2020 року	Справа № 135/46/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого : Копаничук С.Г.
Суддів: Рибчинського В.П., Медвецького С.К.
учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ладижинського міського суду від 05.03.2020 року, постановленого в приміщенні того ж суду під головуванням судді Волошиної Т.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В с т а н о в и в :
09.01.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказало, що 20.04.2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають укладений між нею та банком договір про надання банківських послуг , що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 31.10.2019 року складала 110357,36 грн., з яких: 370,47 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 98570,08 грн. – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 5685,51 грн. – пеня; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 5231,30 грн. - штраф (процентна складова). Просило суд стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість та понесені судові витрати.
Заочним рішенням Ладижинського міського районного суду від 05.03.2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 370,47 грн.; в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, пенею та штрафами – відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду в частині вимог щодо стягнення відсотків скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення, яким вимоги в цій частині задовольнити, а в решті оскаржуване рішення залишити без змін. Зазначило, що суд першої інстанції не звернув уваги на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», що підписана відповідачем та містить у собі базову відсоткову ставку за користування кредитом.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення тіла кредиту не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 20.04.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, згідно якого відповідач отримала кредит у сумі 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Анкета-заява не містить строку повернення кредиту (користування ним). Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а відповідач всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни не повернула належні грошові суми, внаслідок чого, станом на 31.10.2019 року, у неї утворилась заборгованість в розмірі 110 357,36 грн., яка складається з: 370,47 грн. — заборгованість за тілом кредиту; 98 570,08 грн.— заборгованість за відсотками за користування кредитом; 5 685,51 грн. — заборгованість за пенею; 500 грн. – штраф (фіксована частина); 5 231,30 грн.— штраф (процентна складова). На підтвердження наявної заборгованості банк надав суду розрахунок заборгованості за договором від 20.04.2011 року, копію анкети-заяви, підписану відповідачем, копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», копію витягу з умов та правил надання банківських послуг та копію паспорта відповідача. 
Відмовляючи в стягненні заборгованості за відсотками, пенею та штрафами, суд виходив з того, що надані позивачем докази не свідчать  про узгодження з відповідачем конкретних умов кредитування, а в анкеті-заяві відсутні домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та їх розмір. 
Однак, з такими висновками колегія суддів погодитися не може, так як суд не вірно з`ясував обставини справи в частині наявності обставин узгодження умов надання кредиту, внаслідок чого хоча й дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, проте з неправильним мотивуванням підстав відмови, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову в задоволенні позову в цій частині, виходячи з наступного.
На підтвердження вимог про стягнення заборгованості за відсотками, позивач надав суду довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 30 днів пільгового періоду (а.с. 12), у якій визначено базовий розмір процентної ставки 3% річних на місяць, порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості: (ПЕНЯ=пеня(1)+пеня (2), де пеня (1)=(базова % ставка за договором)/30 – за кожен день прострочення кредиту; пеня (2)=1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, що нараховується раз в місяць, за наявності прострочення за кредитом або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. і більше; передбачено розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, визначених договором, більше ніж на 30 днів, а саме (500 грн+5% від суми позову), тощо. Довідка про умови кредитування підписана ОСОБА_1 є письмовим доказом про наявність конкретних, узгоджених з нею умов кредитування, розмір та правила нарахування відсотків і відповідальність за їх порушення, обізнаність і її згоду з ними, що суд першої інстанції залишив поза увагою. 
Тобто, посилання суду на відсутність домовленостей сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та їх розмір, як на підставу для відмови у позові в цій частині, необґрунтоване, оскільки суперечить матеріалам справи. 
Разом з тим, підстави для задоволення апеляційної скарги та позовних вимог в частині стягнення відсотків, відсутні.
Зі змісту ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, передбаченими ст.ст.77-80 ЦПК України.
Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).
Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
Зважаючи на обов`язки щодо надання доказів позивачем, передбачені ст. ст .81,83 ЦПК України, саме останній мав надати належні, допустимі ,достовірні і достатні докази наявності та розміру заборгованості за відсотками.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку ,що вміщують записи про операції здійснені протягом операційного дня і виписка про рух коштів є таким первинним документом ,що підтверджує як отримання відповідачем кредитних коштів банку так і їх рух .
Позивач не надав суду достатніх, допустимих та достовірних доказів, зокрема, первинних документів, що підтверджували б вірність даних наданого розрахунку та розмір заборгованості за відсотками.
До позову позивач надав до суду заяву про розгляд справи  у його відсутність, а  на підтвердження наявної заборгованості за відсотками  надав копію Довідки про умови кредитування та розрахунок заборгованості, що містить дані не обґрунтовані жодними первинними документами (випискою з  банківського особового (карткового) рахунку  ОСОБА_1 ). 
Відтак, надані позивачем докази, що не містять первинних документів , не є достатніми ,так як не містять відомостей , які б дозволили перевірити вірність нарахування відсотків, їх розмір та строки виникнення заборгованості, а тому доводи апеляційної скарги про належне підтвердження наявності і розміру заборгованості є необґрунтованими, оскільки на час ухвалення судом рішення позивач не надав первинних банківських документів.
І лише отримавши рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, позивач надав нові докази до апеляційного суду, долучивши їх до апеляційної скарги.
Згідно ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відтак, додані позивачем до апеляційної скарги нові докази, а саме: банківська виписка про рух коштів по особовому рахунку, на підставі ч.3 ст.367 ЦПК України колегією суддів до уваги не можуть бути прийняті, оскільки вони не були предметом розгляду судом першої інстанції, а доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з незалежних від нього причин позивач не надав.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 не підлягають застосуванню у даному випадку, оскільки здійснені у справі за інших правовідносин та обставин, є безпідставними, так як така позиція стосується встановлення обставин про додержання письмової форми для Умов та правил надання банківських послуг, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору, на які посилався позивач, як на підставу позову. Крім того, по даній справі апеляційний суд зважив на ті доводи скарги, що умови договору погоджені сторонами у довідці про Умови кредитування від 22.12.2008 року . 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до наведення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що здійснив суд першої інстанції, однак висновків суду не спростовують. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги хоч і заслуговують на увагу, однак правильних висновків суду першої інстанції про відмову у стягненні відсотків не спростовують, а тому судове рішення підлягає частковому скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення - про відмову у стягненні заборгованості за відсотками із зазначених підстав.
Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Колегія суддів вважає ,що у відповідності до ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає залишенню за останнім.
На підставі викладеного, керуючись ст. 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Ладижинського міського суду від 05.03.2020 року в частині відмови у позові в частині стягнення заборгованості за відсотками,- скасувати.
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, - відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги 50, ідентифікаційний код юридичної особи у Єдиному державному реєстрі підприємство і організацій України 14360570);

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 

Головуючий суддя: С.Г. Копаничук

Судді: С.К. Медвецький

В.П. Рибчинський