ОКРЕМА ДУМКА
судді Великої Палати Верховного Суду Анцупової Т. О.
в адміністративній справі № 9901/777/18 (провадження № 11-925заі19) за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, про визнання протиправним і скасування рішення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2019 року (у складі колегії суддів Смоковича М. І., Бевзенка В. М., Білоуса О. В., Ханової Р. Ф., Стародуба О. П.)
 
Короткий зміст Постанови Великої Палати Верховного Суду
Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2019 року в адміністративній справі № 9901/777/18 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, про визнання протиправним і скасування рішення, Велика Палата Верховного Суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2019 року - без змін.
Ухвалюючи таке рішення, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що в разі визнання незаконним рішення/дій, прийнятого/вчинених Верховною Радою України за результатами розгляду подання Вищої ради юстиції  про звільнення судді з посади  за порушення присяги, незалежно від того, підтримав парламент таке подання і прийняв постанову про звільнення судді, чи ні (порушення вимог закону (зокрема, процедури) можуть мати місце у будь-якому із цих двох випадків), зазначена процедура не може вважатися завершеною, а подання розглянутим.
У контексті обставин справи, яка переглядається, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що внаслідок визнання незаконною і скасування судом Постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1615-VIII цей акт не породжує жодних правових наслідків від часу його прийняття, а тому відповідне подання Вищої ради юстиції не може вважатися реалізованим, що обумовлює відновлення стадії його розгляду уповноваженим органом.
Оскільки після 30 вересня 2016 року органом, уповноваженим ухвалювати рішення про звільнення судді з посади з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України є Вища рада правосуддя, Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач правомірно розглянув подання Вищої ради юстиції на підставі пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» і ухвалив за наслідками його розгляду оспорюване в цій справі рішення.
Водночас надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 стосовно недотримання Вищою радою правосуддя строку застосування стягнення, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відповідачем трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності пропущений не був.
На обґрунтування такого висновку зазначено, що під час розгляду цієї справи встановлено, що дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивачки з посади судді, були вчиненні нею у січні 2014 року.
17 грудня 2015 року, тобто у межах визначеного законом строку, Вища рада юстиції, розглянувши дисциплінарну справу щодо судді ОСОБА_1, прийняла рішення № 11940/0/15-15 про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади за порушення присяги судді.
Із прийняттям Вищою радою юстиції цього рішення від 17 грудня 2015 року обставини, які слугували підставою для висновку про наявність у діях судді ОСОБА_1 ознак порушення присяги судді як підстави для звільнення її з цієї посади, є встановленими, а вид відповідальності за неправомірні діяння судді при здійсненні правосуддя - обраним/застосованим.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності має обраховуватися з дати вчинення суддею дій, які стали підставою звільнення позивачки з посади судді до дати ухвалення Вищою радою юстиції відповідного рішення. При цьому зазначено, що рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади, не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі, за своєю суттю таке рішення є кадровим.
Вважаю, що такий висновок Великої Палати Верховного Суду в частині щодо застосування строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не відповідає вимогам закону, та відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаємо окрему думку.
В ході розгляду справи встановлено, що дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивачки з посади судді, були вчинені нею у січні 2014 року, а рішення про застосування щодо неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ухвалене Вищою радою правосуддя в серпні 2018 року.
При цьому за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17, від 05 квітня 2018 року у справі № 800/523/17, від 21 червня 2018 року у справі № 11-272сап18, від 21 червня 2018 року у справі № 11-78сап18, від 01 листопада 2018 року у справі № 800/493/15 (П/9901/311/18)), строком для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги судді є три роки з дня порушення присяги без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Строк, протягом якого до судді може бути застосоване дисциплінарне стягнення передбачено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», і такий строк відноситься до процедурних гарантій, стосується усієї процедури притягнення судді до відповідальності і в силу вимог закону підлягає обов`язковому застосуванню саме під час вирішення питання застосування дисциплінарного стягнення.
Враховуючи, що чинним на час прийняття рішення про звільнення позивачки з посади судді законом передбачено трирічний строк застосування щодо судді дисциплінарного стягнення, відповідачу необхідно було під час вирішення питання про звільнення позивачки з посади судді застосувати передбачений частиною одинадцятою статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» строк.
Рішення Вищої ради юстиції за наслідками дисциплінарного провадження було прийняте ще 17 грудня 2015 року і таке рішення було предметом самостійного судового розгляду, однак рішення про звільнення позивачки з посади судді ухвалене Вищою радою правосуддя лише 16 серпня 2018 року і саме цим рішенням щодо неї застосовано дисциплінарне стягнення.
Отже, оскільки дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади судді щодо позивачки було застосоване саме оскаржуваним у цій справі рішенням, вважаю, що трирічний строк для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги має обчислюватися з дня порушення присяги до дати ухвалення рішення про застосування до судді дисциплінарного стягнення. Таким рішенням у цій справі є саме рішення Вищої ради правосуддя від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18.
В питанні застосування у спірних правовідносинах строку, протягом якого щодо судді може бути застосоване дисциплінарне стягнення, необхідно також звернути увагу на те, що за правилами частини другої пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1798-VIII звернення та скарги на дії суддів, щодо яких станом на 29 вересня 2016 року сплинув строк притягнення до дисциплінарної відповідальності, не підлягають розгляду (а якщо провадження по ним відкрито, воно підлягає закриттю), окрім заяв та скарг на дії суддів, визначені в статті 3       Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні». 
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване якщо рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.
Отже, застосовуючи щодо позивачки такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення з посади судді, відповідачу необхідно було також вирішити питання щодо дотримання передбаченого законом строку та мотивувати в цій частині прийняте рішення.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що дисциплінарне стягнення щодо позивачки застосоване після спливу передбаченого законом строку, однак в цій частині рішення відповідача не містить відповідних мотивів.
Отже, враховуючи встановлені у цій справі фактичні обставини, характер спірних правовідносин та норми законодавства, які їх регулюють, вважаю, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач хоч і діяв на підставі та в межах, визначених Конституцією та Законами України повноважень, однак без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
З огляду на зазначене, вважаю, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального права. Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду цієї справи мала апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити: рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Суддя                                                                                                 Т. О. Анцупова