Ухвала
Іменем України
 
15 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 179/660/18
провадження № 61-5467ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у складі колегії суддів Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами у порядку спадкування за законом,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У квітні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами у порядку спадкування за законом.
 
Позов мотивувала тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - 
ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 . За життя її батько заповіту не складав, а тому вона є спадкоємцем першої черги. Позивач звернулася до Магдалинівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька їй відмовили, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок. 
 
Посилаючись на те, що вона є спадкоємцем першої черги та прийняла спадщину, позивач просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 
26 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано за ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 , померлого 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок з господарськими спорудами що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 є дочкою померлого ОСОБА_2 , має право на спадкування за законом та прийняла спадщину.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
 
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 
26 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована посиланням на те, що суд першої інстанції належно не встановив всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, що після смерті ОСОБА_2 спадщину прийняла його онука - ОСОБА_3 , яка з народження постійно проживала з ним однією сім`єю та була зареєстрована у спірному будинку. Спадкоємці попередніх черг спадщину у визначений законом строк не прийняли, а тому висновок місцевого суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 є передчасним. Крім того, суд першої інстанції вирішив питання про права та інтереси ОСОБА_3 , яка не була залучена до участі у розгляді справи. Також, помилковим є висновок суду про те, що 
ОСОБА_1 прийняла спадщину, оскільки рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року у справі 
№ 179/2283/17, яким ОСОБА_1 надано додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У березні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 було залишено без руху, надано заявнику строк до 18 травня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали для подання касаційної скарги у новій редакції відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України із зазначенням підстав касаційного оскарження судових рішень та доплати судового збору. Роз`яснено заявнику положення пункту 1 частини першої та частину другу статті 389 ЦПК України щодо виключних випадків касаційного оскарження судових рішень.
 
У травні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 у новій редакції та квитанція про сплату судового збору у належному розмірі.
 
У червні 2020 року до Верховного Суду надійшли доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 
19 лютого 2020 року.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень, у поданій на усунення недоліків касаційній скарзі, заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема. що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не залучив до участі у розгляді справи як відповідача, особу, яка звернулася із апеляційною скаргою на рішення суду - 
ОСОБА_3 , та що нею до апеляційного суду були надані нові докази, зокрема довідки Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про фактичне проживання заявника зі спадкодавцем на час відкритті спадщини, які не були досліджені судом першої інстанції, а також суд не врахував правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 щодо правильного застосування частини третьої статті 1268 ЦК України.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
За змістом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Частиною першою статті 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. 
 
За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
 
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до довідки Котовської сільської ради від 21 грудня 2017 року № 1574, житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 у погосподарській книзі № 07, належить ОСОБА_2 . 
 
Згідно з довідкою Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований і постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , з 1928 року по момент смерті. На момент смерті ОСОБА_2 до складу його сім`ї входила ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
ОСОБА_3 з народження постійно проживала у вказаному будинку однією сім`єю із спадкодавцем (її дідом), зареєстрована у цьому будинку і прийняла спадщину з дня її відкриття.
 
Зазначене підтверджується довідкою Котовської сільської ради, відміткою у паспорті ОСОБА_3 про реєстрацію місця проживання та свідоцтвами про народження ОСОБА_3 та її батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
Відповідно до пунктів 3.21, 3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 
22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 
22 лютого 2012 року за № 282/20595, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
 
Установивши, що ОСОБА_3 постійно проживала зі спадкодавцем 
(її дідом) на момент його смерті у будинку, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що вона є такою, що прийняла спадщину на підставі положень частини третьої статті 
1268 ЦК України.
 
Такий висновок апеляційного суду відповідає правовим висновкам викладеним у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 145/472/17 у подібних правовідносинах. 
 
Перевіряючи наведені ОСОБА_1 підстави для відкриття касаційного провадження, зокрема, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, Верховний Суд вважає їх необгрунтованими. 
 
У справі № 484/747/17 предметом спору були вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
 
Розглядаючи зазначений спір, Верховний Суд зробив висновок, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути абсолютним підтвердженням того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
 
Ураховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що суд апеляційної інстанції у справі, що є предметом касаційного перегляду, помилково не врахував зазначених висновків Верховного Суду та неправильно застосував положення частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки встановлені судами фактичні обставини справи не є подібними. 
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що постанова апеляційного суду підлягає касаційному оскарженню з підстав передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України (пункт 1 частини третьої 411 ЦПК України статті ), зокрема, що суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не залучив до участі у розгляді справи як відповідача, особу, яка звернулася із апеляційною скаргою на рішення суду - ОСОБА_3 , та що нею до апеляційного суду були надані нові докази, зокрема довідки Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про фактичне проживання заявника зі спадкодавцем на час відкритті спадщини, які не були досліджені судом першої інстанції.
 
Аналіз пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України дає підстави вважати, що необхідною умовою для відкриття касаційного провадження на підставі зазначеної процесуальної норми є висновок суду про обгрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Ураховуючи, що посилання заявника на не врахування висновку Верховного Суду щодо правильного застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах є необгрунтованими, відсутні підстави для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.
 
Посилання на інші підстави касаційного оскарження передбачені частиною другою статті 389, частинами першою та третьою статті 411 ЦПК України касаційна скарга ОСОБА_1 не містить.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
В силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та ухвалив судове рішення, відповідно до висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 
1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Котовської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами у порядку спадкування за законом, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:	Г. І. Усик     І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак