Постанова
Іменем України
11 березня 2020 року 
м. Київ
справа № 753/3313/16-ц
провадження № 61-12906 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва 
від 07 листопада 2016 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та рішення апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Поливач Л. Д., Поліщук Н. В., 
ВСТАНОВИВ :
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позовна заява мотивована тим, що з 25 листопада 2008 року він працював 
на посаді юрисконсульта у ФОП ОСОБА_2 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року, яке набрало законної сили після апеляційного та касаційного переглядів, трудовий договір, укладений між ними, розірвано та стягнуто з відповідача 
на його користь заробітну плату за квітень-травень 2014 року у розмірі 
2 тис. грн 23 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5 434 грн 
44 коп., середній заробіток за період з 19 травня 2014 року по 07 листопада 2014 року у розмірі 8 968 грн 32 коп., а також 1 200 грн на відшкодування моральної шкоди.
Вищезазначене судове рішення відповідачем у повному обсязі 
не виконане.
З урахуванням викладеного, уточнивши у листопаді 2016 року позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 
з 08 листопада 2014 року по 07 листопада 2016 року у розмірі 40 412 грн 
80 коп.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 10 листопада 2014 року по 07 листопада 2016 року 
у сумі 25 тис грн. (двадцять п`ять тисяч гривень 00 копійок).
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач лише у грудні 2015 року частково перерахував на рахунок органу державної виконавчої служби кошти при звільненні працівника без урахування виконавчого збору, 
а тому станом на 07 листопада 2016 року відповідач повністю не виконав судове рішення, заборгованість по заробітній платі не погасив. Непроведення з вини відповідача розрахунку з позивачем є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 КЗпП України. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що позивач невірно розрахував кількість днів, за які вимагає стягнення середнього заробітку, оскільки ним здійснено розрахунок, виходячи із календарних днів, а відповідно до пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у такому розрахунку мають використовуватись саме робочі дні. Середній заробіток суд рахував наступним чином: 500 днів (кількість днів затримки розрахунку) х 50 грн (середньоденна заробітна плата) = 25 тис грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 відхилено, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року змінено.
Збільшено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період 
з 10 листопада 2014 року по 7 листопада 2016 року, що стягнута з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 25 тис. грн до 27 735 грн 36 коп. У іншій частині рішення суду залишено без змін.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати 
та компенсації за невикористану відпустку є підставою для покладення 
на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період цієї невиплати. Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначив про обґрунтованість позову ОСОБА_1 
виходячи із середньоденної заробітної плати - 55 грн 36 коп. і кількості робочих днів - 501, що становить - 27 735 грн. При цьому, суд послався 
на відповідні правові  висновки Верховного Суду України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2017 року ФОП ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, просив судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову 
ОСОБА_1 .
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року касаційне провадження 
у вказаній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України 
у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу Гульку Б. І. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року касаційне провадження 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зупинено 
до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «комерційний банк «Надра» про стягнення заробітної плати за роботу у вихідні дні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушення строків її виплати 
та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року відновлено касаційне провадження у вищевказаній справі у зв`язку з розглядом Великою Палатою Верховного Суду вищевказаної справи.
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що ФОП ОСОБА_2 повністю сплатив борг по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, відповідні квитанції долучив до матеріалів справи. Проте судами не надано таким доказам належну правову оцінку. Платежі сплачені на рахунок органів державної виконавчої служби, який лише частково їх перерахував на рахунок позивача. Вважає, що права позивача були порушені не ФОП ОСОБА_2 , 
а органами державної виконавчої служби. Також зазначив, що стягнення 
з відповідача грошових коштів у розмірі 27 735 грн 36 коп. суперечить принципам розумності та справедливості. При цьому послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 
2016 року у справі № 6-113цс16, оскільки були підстави для зменшення цієї суми. 
У вересні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_1 надійшло заперечення 
на касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2 , яке не підписано заявником, відтак, його не може бути прийнято до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 працював на посаді юрисконсульта у ФОП ОСОБА_2 , відповідно до трудового договору від 25 листопада 2008 року. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 
2015 року, яке залишено без змін після апеляційного та касаційного переглядів, трудовий договір, укладений між сторонами 25 листопада 2008 року, зареєстрований за № 2008112500001 у Дарницькому районному центрі зайнятості, розірвано та стягнуто ФОП ОСОБА_2 на користь 
ОСОБА_1 2 тис. грн 23 коп. заробітної плати за квітень-травень 2014 року, 
5 434 грн 44 коп. компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток 
за період з 19 травня 2014 року по 07 листопада 2014 року у сумі 8 968 грн 
32 коп., 1 200 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього 17 602 грн. 99 коп. (а. с. 4-8).
Постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби  Дарницького районного управління юстиції у м. Києві від 31 липня 2015 року виконавче провадження № 48380062 з примусового виконання виконавчого листа № 753/13740/14, виданого 10 липня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва, відкрито (а. с. 12).
30 грудня 2015 року ФОП ОСОБА_2 було частково виконано вищезазначене судове рішення, а саме сплачено на рахунки відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві суму коштів у розмірі 5 434 грн 44 коп. та 2 тис. грн 23 коп., а всього 7 434 грн 67 коп., що підтверджується квитанціями від 30 грудня 2015 року (а. с. 117) 
і не заперечується відповідачем, у тому числі й посиланнях у касаційній скарзі. 
Відповідно до розпорядження державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві
від 20 січня 2016 року із зазначеної суми було утримано 743 грн 46 коп. 
на погашення виконавчого збору, а 6 691 грн 24 коп. перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 (а. с. 108).
Отже, судами встановлено, що відповідач виконав судове рішення не в повному обсязі.
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ФОП ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону судові рішення відповідають не в повному обязі.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться 
в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, 
то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен 
у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум 
у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про 
їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника 
на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване 
на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
У зв`язку з цим доводи касаційної скарги про те, що стаття 117 КЗпП України не застосовується після ухвалення судового рішення, так як відповідальність установлена Законом України «Про виконавче провадження», безпідставні. 
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані 
не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Проте, не можна погодитись з висновками судів про неможливість зменшення суми відшкодування, оскільки встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність 
та розумність.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником 
за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних 
і несправедливих наслідків.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Верховний Суд доходить висновку, 
що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника 
і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, у якій зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі 
№ 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Таким чином, відповідно до статті 117 КЗпП Українисума середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних при звільненні сум за період з 10 листопада 2014 року по 7 листопада 2016 року, становить 
27 735 грн 36 коп. (55 грн 36 коп.*501), як правильно встановлено судом апеляційної інстанції. 
Колегія суддів Верховного Суду вважає за справедливе застосувати принцип пропорційності та зменшити розмір суми, належної працівникові за час затримки розрахунку при звільненні.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, частковим виконанням судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі, про що зазначено у фактичних обставинах справи. Верховний Суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5 тис. грн. 
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної 
та (або) резолютивної частини.
Отже, рішення суду першої та рішення суду апеляційної інстанцій з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасуватиз ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 5 тис. грн.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд касаційної інстанцій дійшов висновку про скасування рішення суду першої та рішення суду апеляційної інстанцій, слід змінити розподіл судових витрат, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь ФОП ОСОБА_2 пропорційно розміру задоволених позовних вимог (12%) витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді касаційної інстанцій у розмірі 582 грн 
07 коп.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року 
та рішення апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року скасувати.  
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 000 грн.
Судові витрати, понесені фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у розмірі 582 грн 07 коп., компенсувати за рахунок держави 
у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк