Постанова
Іменем України 
01 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 344/2537/17
провадження № 51-6376км19
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
прокурора                                        ОСОБА_6 ,
захисників                              ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинувачених                               ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про покладення на обвинуваченого ОСОБА_10 передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язків та обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави; задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13 ,  ОСОБА_15 ,  ОСОБА_14 ,  ОСОБА_16 термін тримання під вартою до 07 лютого 2020 року включно з визначеними розмірами застави: щодо обвинуваченого  ОСОБА_12 відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2017 року,  щодо обвинуваченого ОСОБА_14  відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської областівід 09 листопада 2017 року, щодо обвинуваченого   ОСОБА_17  відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2017 року.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року. 
Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що апеляційний суд, відмовивши у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що оскаржуване рішення не узгоджується з рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 та вимогами ст. 22 КПК України. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурори підтрималидоводи касаційної скарги та просили її  задовольнити.
Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинувачені 
ОСОБА_10 , ОСОБА_11 заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, просили оскаржуване судове рішення залишити без зміни. 
 
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб у порядку, визначеному законом.
Відповідно до положень ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
За приписами ч. 1 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:
1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;
2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;
3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 392 КПК України).
Рішенням від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 Конституційний Суд України визнав неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Конституційний Суд України дійшовши такого висновку в обгрунтування зазначив, що неможливість оскарження особою чи її захисником в апеляційному порядку ухвали суду про продовження строку тримання під вартою створює умови, за яких помилкове рішення суду першої інстанції, чинне протягом тривалого часу, може призвести до тяжких невідворотних наслідків для зазначеної особи у вигляді безпідставного обмеження її конституційного права на свободу.
Наведене узгоджується з ч. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним. Крім того, можливість апеляційного оскарження та перегляду апеляційним судом рішення про тримання під вартою, ухваленого судом першої інстанції, має на меті, насамперед, уникнення свавільного позбавлення свободи.
Крім того, Конституційний Суд України  вказав, що положення ч. 2 ст. 392 КПК України в частині неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не гарантують особі ефективної реалізації її конституційного права на судовий захист, не відповідають критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), не забезпечують справедливого балансу інтересів особи та суспільства, а тому суперечать вимогам статей 1, 3, 8, 21, 29, ч. 1 ст. 55 Основного Закону України. 
Як убачається з матеріалів провадження, під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11  місцевим судом ухвалою від 10 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про покладення на обвинуваченого ОСОБА_10 передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язків та обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави;  задоволено клопотання прокурора та продовжено термін тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 до 07 лютого 2020 року включно з визначеними розмірами застави відповідно до ухвал слідчих суддів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора, суддя апеляційної інстанції, проаналізувавши зміст вказаного рішення Конституційного Суду України та норми процесуального законодавства, дійшов обгрунтованого висновку, що саме обвинувачений та його захисник мають право на оскарження рішення суду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке постановлене під час судового провадження у суді першої інстанції, та відповідно, зурахуванням викладеного, зазначив, що ухвала Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року є рішенням, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, а тому діяв відповідно до положень ст. 399 КПК України і прийняв законне та належно вмотивоване судове рішення, з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено, а тому відсутні підстави, передбачені ст. 438 КПК України, для скасування оскарженого судового рішення та задоволення касаційних вимог прокурора.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                   ОСОБА_3