П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/5889/19	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Коваля М.П.,
                   суддів  - Домусчі С.Д.,
                                - Кравця О.О.,

за участю: секретар судового засідання - Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року, прийняте у складі суду судді Єфіменка К.С. в місті Одеса по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про:
- визнання дій Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо прийняття рішення від 19.09.2019 року №255503 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Сирії ОСОБА_1 протиправними та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо прийняття рішення від 19.09.2019 року №255503 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Сирії ОСОБА_1 ;
- зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 19.09.2019 року №255503 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Сирії ОСОБА_1 ;
- зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 30.03.2009 року. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.04.2002 року йому було надано дозвіл на імміграцію згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка перебуває в шлюбі понад два роки з громадянкою України, та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 30.03.2009 року. Однак, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19.09.2019 року №255503 позивачу було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». Позивач вважає рішення міграційної служби незаконним, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо прийняття рішення від 19.09.2019 року №255503 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Сирії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 19.09.2019 року №255503 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Сирії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 30.03.2009 року В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає судове рішення постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи та невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що до дискреційних повноважень ГУ ДМС України в Одеській області належить вирішення питання щодо обміну посвідки на постійне проживання, тому суд першої інстанції перебрав на себе повноваження суб`єкта владних повноважень, чим допустив порушення норм матеріального права. Апелянт зазначає, що на момент подачі громадянином Сирії ОСОБА_1 заяви про залишення на постійне проживання в Україні, а саме 18.02.2002, та на момент прийняття рішення про задоволення його клопотання 11.04.2002, шлюб заявника з громадянкою України, укладений 14.11.2000, тривав менше 2 років, отже не міг бути підставою його імміграції на території України, а інших підстав для імміграції вищевказаного громадянина на території України в матеріалах справи не вбачається. При цьому апелянт зазначає, що на підставі ст. 14 Закону України «Про імміграцію» особа має право повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.
Представник позивача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Клопотання відповідача про відкладення судового розгляду, яке мотивоване тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 установлено карантин, і пов`язані з цим обставини є поважною причиною для неявки в судове засідання, судом апеляційної інстанції залишено без задоволення з огляду на те, що явка учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалась, відповідачем було подано апеляційну скаргу, в якій висловлено свою позицію по справі, представник ГУ ДМС в Одеській області не повідомляє про намір його представника взяти участь у судовому засіданні та не зазначає причин, які безпосередньо перешкоджають цьому, тоді як саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів та органів державної влади. Окрім того, суд наголошує, що за клопотаннями відповідача розгляд справи неодноразово відкладався (т.2, а.с. 11, 18), разом з тим подальше відкладення розгляду справи, за відсутності поважних причин, може призвести до не розгляду справи у розумний строк в розумінні ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також відсутності ефективного правого захисту позивача від можливих порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, уродженцем м. Алеппо. У 2002 році позивач звернувся до органів імміграції із клопотанням про надання дозволу на іміграцію в Україну на підставі на п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", так як перебував у шлюбі із громадянкою України.
За результатами розгляду поданої позивачем заяви з наданими матеріалами та відповідної відповідачем перевірки, 11.04.2002 року позивач отримав дозвіл на імміграцію та був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 30.03.2009 року, термін дії безстроковий.
В 2019 році ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45- річного віку.
19.09.2019 року відповідачем було прийнято рішення №255503 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію». В оскаржуваному рішенні було зазначено про скасування дозволу на імміграцію громадянину Сірії ОСОБА_1 від 11.04.2002 року, та скасування виданої на підставі цього дозволу, посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 30.03.2009 року.
Як вбачається із Висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 19.03.2019 року, шлюб ОСОБА_1 станом на день видачі йому дозволу на імміграцію від 11.04.2002 року тривав менше двох років, отже на думку відповідача, позивачу неправомірно надано дозвіл на імміграцію в Україну від 11.04.2002 року.
Вважаючи оскаржуване рішення міграційної служби незаконним, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем не доведено та в об`єктивній дійсності не існує жодних доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимушений виїзд позивача з території України може позбавити родину законного джерела доходу, та порушення прав дитини на виховання в родині, тому рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області тягне за собою порушення інтересу неповнолітньої дитини.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.
Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в`їзд в Україну для постійного проживання.
Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України «Про імміграцію», згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію» орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка мала до його надання статус біженця в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.
Колегія суддів зазначає, що спірне Рішення щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Сирії ОСОБА_1 фахівцем контролюючого органу винесено на підставі ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Водночас, суб`єктом владних повноважень, на якого покладає обов`язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих рішень, не надано суду жодного доказу на підтвердження наявності, передбачених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідачем не встановлено подання позивачем для надання йому дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. 
Так згідно заяви позивача від 18.02.2002 року (а.с. 63), позивач просив документувати його видом на мешкання, з огляду на бажання позивача жити та працювати на Україні, бути разом зі своєю дружиною. Таким чином, жодних неправдивих відомостей при зверненні до міграційного органу позивачем повідомлено не було. Окрім того, позивачем у 2002 року до міграційного органу було подано нотаріально засвідчену копію перекладу з арабської мови свідоцтва про шлюб  (а.с. 67-68), з якого чітко вбачалась дата вчинення шлюбу.
Колегія суддів наголошує, що факт видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні в 2002 році, а пізніше в 2003 на 2008 році свідчить про те, що уповноваженими на те органами було неодноразово проведено перевірку та підстави для надання йому дозволу на імміграцію, будь-яких порушень виявлено не було.
У пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».
Під час розгляду справи відповідач не надав суду доказів про існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме: вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Отже, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.
Колегія суддів наголошує, що навіть якщо дозволи на імміграцію надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №820/2262/17.
Крім того, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання чітко визначено, що повноваження органу ДМС при вирішенні питання про обмін посвідки на постійне проживання обмежені перевіркою лише з підстав для такого обміну та підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених п. 62 Порядку. Отже, повноваження відповідача, як суб`єкта владних повноважень мають чіткі обмеження які, у даному випадку зводяться до того, що під час вирішення питання про обмін посвідки на постійне проживання він позбавлений можливості надавати оцінку правомірності видачі дозволу на імміграції за відсутності на це підстав, передбачених пунктами 21-22 «Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого       постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року № 1983.
Щодо доводів апелянта, що на підставі ст. 14 Закону України «Про імміграцію» особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.
Разом з тим, колегія суддів наголошує, що як вбачається з матеріалів справи, позивач проживає на території України з 2003 року постійно, має неповнолітнього сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котрий після розлучення батьків проживає разом з батьком - ОСОБА_1 .
При цьому, спірне рішення про скасування дозволу на імміграцію в України, видане громадянину Сирії ОСОБА_1 не містить обґрунтування, що вивчались обставини наявності у позивача сина, який народився в Україні, його соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки,якщо син має розлучатись з батьком, з яким він проживає постійно.
Так, відповідно до ст.ст. 8, 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Слід зазначити, що син позивача народився в Україні, знаходиться на утриманні позивача і потребує допомоги, у зв`язку з цим суд вважає, що рішення, прийняте відповідачем, порушує не лише права позивача, але й права і інтереси дитини.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.
У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).
Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.
У цій справі, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дитини позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.
Так, колегія суддів наголошує, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» є безальтернативний обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 826/3689/16.
Враховуючи те, що вимушений виїзд позивача з території України може позбавити родину законного джерела доходу, та порушення прав дитини на виховання в родині, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області тягне за собою порушення інтересу неповнолітньої дитини.
Щодо доводів апелянта про дискреційність повноважень ГУ ДМС України в Одеській області належить вирішення питання щодо обміну посвідки на постійне проживання по досягненню 45 річного віку, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р., під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, колегія суддів вважає, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту порушеного права беззаперечно повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що  передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).
Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).
Суд апеляційної інстанції наголошує, що, повноваження відповідача в частині здійснення обміну посвідки на постійне проживання по досягнення 45 річного віку не належать до дискреційних, оскільки тільки одне з цих двох видів рішень може мати правову підставу. Обидва варіанти цих рішень не можуть бути одночасно юридично допустимими, оскільки наявність підстав для проведення обміну посвідки на постійне проживання автоматично виключає можливість прийняття рішення про скасування  дозволу на імміграцію та навпаки, а тому фактично відсутній вільний вибір між ними. Правомірним може вважатися тільки одне з цих двох рішень - те, що відповідає визначеним у законодавстві підставам.
Крім того, одним із аспектів права на суд є право на доступ до суду. При цьому «тільки інституція яка має повну юрисдикцію, включаючи право скасовувати оскаржені рішення з будь-яких підстав, як з питань факту, так і питань права, відповідає поняттю «суд» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції» (п. 118 рішення від 12 липня 2005 року у справі «Молдован та інші проти Румунії». «Повна юрисдикція» означає, що суд має достатні та  ефективні  повноваження      щодо:      повторної      (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення від 28 червня 1990 року у справі Обермейєр проти Австрії; п. 155 рішення від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії».      
Враховуючи встановлені під час апеляційного розгляду обставини неправомірності оскаржуваного рішення відповідача, колегія суддів вважає, що саме зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 30.03.2009 року є ефективним способом захисту порушених прав позивача.
Крім того, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для зобов`язання відповідача повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 19.09.2019 року №255503 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Сирії ОСОБА_1 з огляду на наступне.
Так, згідно з п.67, п. 74 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби. Недійсна посвідка, виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів повертається для знищення до територіального органу/територіального підрозділу ДМС за місцем її видачі.
Колегія суддів зазначає, що оскільки неправомірне скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне місце проживання призводить до виникнення негативних наслідків для позивача у вигляді вилучення та знищення відповідної посвідки органами Державної прикордонної служби України, зобов`язання відповідача повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 19.09.2019 року №255503 про скасування дозволу на імміграцію громадянину Сирії ОСОБА_1 буде сприяти повному та ефективному захисту прав позивача.
Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М. П. Коваль

Суддя:                                                                                     С.Д. Домусчі

        Суддя:                                                                                     О. О. Кравець