03.04.20
22-ц/812/23/20
Провадження № 22-ц/812/23/20         Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2020 року                                                     м. Миколаїв
                                                                                   справа № 489/1161/19-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого Данилової О.О.,
       суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В., 
       із секретарем Лівшенком О.С., 
переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом 
прокурора Миколаївської області в інтересах Миколаївської міської ради, Управління державного архітектурного будівельного контролю Миколаївської міської ради 
(третя особа - комунальне підприємство «Реєстрація нерухомості» 
в особі Миколаївської філії комунального підприємства 
«Реєстрація нерухомості») до
ОСОБА_1 
про скасування запису про право власності та знесення будівлі
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену 11 жовтня 2019 року суддею Коваленком І.В. в приміщенні цього ж суду (повну ухвалу складено того ж дня),
У С Т А Н О В И В:
У лютому 2019 року перший заступник прокурора Миколаївської області (далі - прокурор) звернувся з позовом в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про визнаня недійсним та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису від 17 вересня 2018 року № 27999817 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості - адміністративну будівлю охорони з автостоянкою загальною площею 57,9 кв.м. та зобов`язання знести автомийку самообслуговування по АДРЕСА_1 .
9 жовтня 2019 року прокурором подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони Миколаївській міській раді приймати рішення про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки та заборони ОСОБА_1 вчиняти дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо земельної ділянки та спірного об`єкту нерухомості - автомийки самообслуговування.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2019 року заяву задоволено. Миколаївській міській раді заборонено приймати рішення про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, ОСОБА_1 заборонено вчиняти дії, спрямовані на зміну цільового призначення земельної ділянки, укладання договорів та вчинення інших правочинів щодо земельної ділянки та спірного об`єкту нерухомості - автомийки самообслуговування.
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на ухвалу, в якій просив її скасувати та відмовити у забезпеченні позову. Апелянт посилався на те, що заяву розглянуто іншим суддею під час знаходження цивільної справи у Верховному Суді, що перешкоджало встановленню тих обставин, які стали підставою вжиття забезпечувальних заходів. Вжиті судом заходи не спрямовані на фактичне виконання судового рішення, бо стосуються земельної ділянки, яка не є предметом позову. Забезпеченням позову обмеження покладені саме на позивача - Миколаївську міську раду, інтереси якої представляє прокурор, що суперечить змісту цієї процесуальної дії та не узгоджено з позивачами. Вирішення цього питання виходить за межі цивільної юрисдикції та є втручанням у здійснення органами місцевого самоврядування своїх повноважень. Прокурор не обґрунтував підстави забезпечення позову, встановлені статтею 149 ЦПК, а покладався на обставини, які виходять за межі цієї норми. До того ж, обов`язки покладені на нього, ОСОБА_1 , перешкоджають йому реалізувати права власника.
Учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 не з`явився. Подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Справу розглянуто за участю прокурора Цвікілевич Н.В.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Так,  згідно частини 2 статті 149 ЦПК  забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. 
Необхідність вирішення цих питань випливає і з положень   статтей 11, 12 ЦПК, за змістом яких   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівноправності сторін, а суд зобов`язаний створити умови, за яких дотримувався б необхідний баланс їхніх процесуальних прав та обов`язків, та сприяти учасникам процесу в реалізації ними їх прав.
Отже, забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують позивачу виконання рішення суду в разі задоволення його позову та обмежують, насамперед, права відповідача на розпорядження спірним майном на час розгляду та виконання такого рішення.
Способи забезпечення позову, які передбачені частиною 1 статті 150 ЦПК, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК позов може бути забезпечено, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення. Заходи забезпечення позову, як правило, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК). 
Вимоги щодо форми та змісту заяви про забезпечення позову (стаття 151 ЦПК) свідчать про те, що вона повинна містити обґрунтування необхідності забезпечення позову. 
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року).
 При встановленні такої відповідності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність, та брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Якщо заходи забезпечення позову вживаються за ініціативою прокурора або осіб, яким за законом надано право звертатись до суду за захистом прав, свобод та інтересів інших осіб, то їх заява має бути у будь-який спосіб підтверджена особою, в інтересах якої вони діють, оскільки відшкодування можливих збитків і його забезпечення здійснюється лише за рахунок цієї особи (пункт 6 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року).
Зі змісту позовної заяви прокурора вбачається, що позовними вимогами по суті є виключення з державного реєстру відомостей про право власності ОСОБА_2 на адміністративну будівлю охорони з автостоянкою ( АДРЕСА_1 ) та покладення на відповідача обов`язку знести автомийку самообслуговування за цією адресою. 
Позов обґрунтовано тим, що будівництво цього об`єкту нерухомості здійснено ОСОБА_2 за відсутності належних дозвільних документів та з порушенням цільового використання земельної ділянки.
В заяві про забезпечення позову прокурор посилався на те, що 23 вересня 2019 року постійна комісія Миколаївської міської ради розглянула питання щодо затвердження проекту землеустрою та зміни цільового призначення земельної ділянки, на якій розташовані спірні об`єкти нерухомості, а за результатами розгляду вирішила винести це питання на розгляд чергової сесії Миколаївської міськради. 
Обґрунтовуючи необхідність вжиття забезпечувальних заходів стосовно можливих дій Миколаївської міської ради, прокурор зазначав, що прийняття міською радою рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки призведе до необхідності зміни предмету позову, збільшення позовних вимог та фактично надасть можливість відповідачу використовувати незаконно побудований об`єкт.
Отже прокурор, наполягаючи на необхідності збереження статусу земельної ділянки, пов`язує істотні ускладнення, які при цьому можуть виникнути,  лише з необхідністю в подальшому змінювати підстави позову або способи захисту. Ці обставини, на думку прокурора, можуть вплинути на рішення спору по суті. 
Проте, яким чином зміна цільового призначення земельної ділянки може вплинути на виконання рішення про виключення запису з реєстру та щодо знесення самовільної будівлі, або на ефективність захисту порушених прав позивача, в заяві прокурора про забезпечення позову не зазначено.
Не встановлено таких обставин і судом.
Крім того, метою забезпечення позову, як то визначено змістом статей 149-150 ЦПК, є гарантування позивачу виконання рішення суду (в разі задоволення його позову) за рахунок обмежень прав відповідача, в тому числі на розпорядження спірним майном на час розгляду та виконання такого рішення.
Проте, вжиті судом забезпечувальні заходи - заборона приймати певне рішення стосуються обмежень повноважень щодо вирішення цього питання Миколаївською міською радою, в інтересах якої заявлено позов, тобто позивача у справі. 
За цих обставин алогічною є і можливість підтримання Миколаївською міською радою, як позивачем, заяви прокурора про забезпечення позову, як то вимагає пункт 6 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 2 грудня 2006 року.
Таким чином, в межах позову прокурора, заявленого в інтересах міської ради, вжиття такого заходу забезпечення, як заборона позивачу приймати певні рішення, що до того ж безпосередньо не стосується можливості виконання судового рішення або ефективності захисту прав позивача, не відповідає вимогам статті 149 ЦПК та не може вважатись співмірним.
Вимога прокурора щодо заборони ОСОБА_2 вчиняти дії, спрямовані на зміну цільового призначення ділянки, ґрунтується на відповідному обмеженні, застосованому до позивача - Миколаївської міської ради та самостійного правового значення не має. За умови, що технічна документація з цього питання вже виготовлена, розглянута комісією, а питання передане на розгляд міськраді, дії самого ОСОБА_2 в цьому процесі не можуть змінити існуючи правовідносини.
Водночас, вимога прокурора заборонити ОСОБА_2 вчиняти правочини щодо спірної ділянки та розташованого на ній об`єкту нерухомості - автомийки самообслуговування, пов`язана з позовом, вимоги якого ґрунтуються на зареєстрованому праві власності ОСОБА_2 на ці об`єкти.
Розпорядження відповідачем цими об`єктами до вирішення спору по суті (продаж, міна, дарування, оренда та інше) може привести до зміни правовідносин, складу їх учасників та істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист порушених прав позивача.
Отже, тимчасова заборона ОСОБА_2 вчиняти правочини щодо розпорядження об`єктами нерухомості, як захід забезпечення позову, відповідає вимогам статті 149 ЦПК. 
Посилання апелянта на те, що суд, застосувавши до нього забезпечувальні заходи, порушив його права власника, не можуть вважатись переконливими. Тимчасові обмеження у здійсненні права власності з підстав та в порядку, встановленому законом, відповідають положенням частини 2 статті 321 ЦК та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
Твердження апелянта, що забезпечувальні заходи впливають на право користуватись або утримувати об`єкти нерухомості, є безпідставними, оскільки такі обмеження стосуються лише права розпорядження майном.
Оскільки суд першої інстанції можливі ускладнення в розгляді справи, а саме потенційну необхідність уточнювати або змінювати підстави позову, помилково оцінив як підставу, передбачену статтею 149 ЦПК, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням по справі нового судового рішення за заявою прокурора. 
Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення.
Заяву першого заступника прокурора Миколаївської області про забезпечення позову задовольнити частково.
Заборонити ОСОБА_1 укладати правочини щодо розпорядження земельною ділянкою та розташованим на ній об`єктом нерухомості - автомийкою самообслуговування за адресою АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня  прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Головуючий                                         О.О.Данилова
Судді:                                         Т.Б.Кушнірова 
І.В.Лівінський 
---------------
Повну постанову складено 3 квітня 2020 року