21.05.20
22-ц/812/889/20
Провадження №22-ц/812/889/20 
ПОСТАНОВА
Іменем України
21 травня 2020 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                      справа № 484/3096/19
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,
із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 13 березня 2020 року під головуванням судді Закревського В.І., повний текст судового рішення складений 25 березня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним та визнання права власності на майно.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 25 вересня 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року. В період шлюбу - 30 травня 2002 року - ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_5 договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 . Проте, за твердженням позивачки, даний правочин є удаваним, оскільки сторони договору до його укладення ніяких стосунків не підтримували та насправді уклали договір купівлі-продажу, на виконання якого зі спільного бюджету сім`ї було сплачено кількома платежами кошти за будинок ОСОБА_5 та його братові ОСОБА_6 . 
У зв`язку з тим, що дійти згоди з ОСОБА_2 про добровільний поділ житлового будинку, який був придбаний у період шлюбу за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя, не вдалося, ОСОБА_1 просила визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С.А. 30 травня 2002 року, удаваним правочином, визнавши, що в дійсності був укладений договір купівлі-продажу цього будинку та визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного будинку. При цьому позивачка зазначала, що оскільки дарувальник будинку за спірним договором - ОСОБА_5 - помер, то позов заявлено до його правонаступників - спадкоємців ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . 
Відповідач ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що ОСОБА_5 подарував йому будинок в зв`язку із здійсненням за ним догляду під час хвороби, жодних грошових коштів за будинок ОСОБА_5 не надавав, доказів платності спірного договору дарування позивачем не надано.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 30 травня 2002 року приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С.А., удаваним правочином. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1548грн.80коп. Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження спірного житлового будинку, накладені ухвалою суду від 08.07.2019 року. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта суд неповно дослідив обставини справи, дав неналежну оцінку доказам та прийшов до необґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є аналогічними із його запереченнями на позов, наданими суду першої інстанції. Зокрема ОСОБА_2 зазначає, що вимога про визнання удаваним договору дарування заявлена ОСОБА_1 з пропуском позовної давності, так як про цей договір позивачка була обізнана ще в момент вчинення зазначеної угоди, що було нею підтверджено в судовому засіданні у суді першої інстанції, а тому, враховуючи що на момент отримання в дар вищевказаного будинку позивач та відповідач ОСОБА_2 знаходились у шлюбі, то порушення її прав почалося з моменту вчинення удаваної угоди, клопотання про поновлення цього строку позивачкою не заявлялося. Крім того, позивачкою формально вказано відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з метою приховання подачі декількох позовів з аналогічними позовними вимогами, що є зловживанням процесуальними правами. Так, аналогічні позовні вимоги ОСОБА_1 були предметом судового розгляду у справі № 484/3454/16-ц. Також апелянт зазначав, що суд не мав брати до уваги пояснення свідка ОСОБА_6 , оскільки той не був співласником спірного будинку, так як відмовився від спадщини на користь ОСОБА_5 , а тому не мав права на отримання коштів у зв`язку із відчуженням цього будинку, доказів отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_2 грошових коштів за нібито укладання договору купівлі-продажу будинку надано не було.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та позивачка не скористалися.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - адвокат Сотська С.О. - пояснили, що вважають апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, та просили рішення суду залишити без змін.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином. 
Від ОСОБА_2 надійшла заява, згідно якої він підтримує свою апеляційну скаргу і просить її задовольнити у повному обсязі та не заперечує проти проведення розгляду справи за його відсутності.
Від ОСОБА_3 також надійшла заява з проханням розглядати справу у її відсутність, в якій вона крім того зазначала, що вважає оскаржуване рішення суду законним і обгрунтованим, оскільки будинок АДРЕСА_1 був проданий її чоловіком ОСОБА_5 ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , а виручені від продажу гроші були поділені між ОСОБА_5 та його братом ОСОБА_6 .
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Так, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони з 25 серпня 2001 року перебували у шлюбі, який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року розірвано (справа 484/3420/16-ц) (а.с. 9). Вказаним судовим рішенням встановлено, що сторони з початку вересня 2016 року припинили шлюбні відносини, стали проживати окремо, спільного господарства не вели.
В період шлюбу - 30 травня 2002 року - між ОСОБА_2  та ОСОБА_5  було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчук С.А. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 11.11.2004 року Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 5396427 за ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності на вказаний житловий будинок (а.с. 7-8).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.
Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.
Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Задовольняючи позов в частині визнання договору дарування удаваним, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обгрунтованого висновку, що укладений ОСОБА_2 і ОСОБА_5 договір дарування був вчинений для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу. 
При цьому суд виходив із доведеності позовних вимог в цій частині, зазначивши, що дійсна спрямованість волі сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу будинку, а не договору дарування, про що свідчить встановлений судом із врахуванням показань свідка ОСОБА_6 факт передачі грошей за договором. Крім того, судом першої інстанції було вірно враховано, що ОСОБА_2 не перебував із ОСОБА_5 в родинних стосунках та відповідач не надав будь-яких доказів свого знайомства із ОСОБА_5 до укладання спірного договору. 
Відповідачем  ОСОБА_2 не було надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів, які б спростовували вищевикладений висновок суду першої інстанції. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції, а тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірний правочин є удаваним відповідно до статті 235 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що закон не забороняє особі безоплатно передати своє майно у власність іншої особи навіть якщо ці особи не є родичами. Разом із тим, посилання апеляційної скарги на те, що будинок був переданий у дар  ОСОБА_5 з тих мотивів, що ОСОБА_2  здійснював за ним догляд під час хвороби, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки жодних доказів на їх підтвердження відповідачем не надано. Крім того, допитаний у якості свідка рідний брат ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - категорично заперечував той факт, що ОСОБА_2 здійснював догляд за ОСОБА_5 . 
Також з пояснень зазначеного свідка вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1  належав його та ОСОБА_5 батькам, після їх смерті право власності на вказаний будинок було оформлено на брата, хоча відповідно до складеного їх матір`ю заповіту вона заповіла це майно обом синам у рівних частках. Післі смерті батьків там проживав ОСОБА_5 із сім`єю. Згодом він з братом вирішили продати будинок, оскільки його утримання потребувало значних витрат, а тому продали його ОСОБА_2 за 1 400 доларів США, які останній сплачував йому і братові частинами.
Пояснення свідка ОСОБА_6 узгоджуються з поясненнями дружини померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_3 .
За такого доводи апеляційної скарги щодо недоведеності оплатності спірного правочину є безпідставними.
Посилання апеляційної скарги на те, що оскільки ОСОБА_6 не був співласником спірного будинку, так як відмовився від спадщини на користь ОСОБА_5 , а тому не мав права на отримання коштів у зв`язку із відчуженням цього будинку, не спростовують висновку суду першої інстації щодо доведення сплати  ОСОБА_2 коштів за придбаний за договором дарування будинок, а домовленість братів  ОСОБА_5 і ОСОБА_3 щодо розподілу отриманих за відчужуване спадкове майно коштів не суперечить закону.
З огляду на викладене, не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги на неналежну оцінку доказів судом першої інстанції, що призвела до необґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог про визнання спірного договору удаваним.
Також не можуть бти прийняті до уваги доводи апеляційної скарги щодо пропуску  ОСОБА_1 позовної давності.
Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Судом установлено, що з указаним позовом до суду  ОСОБА_1  звернулася 01 липня 2019 року.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.
Враховуючи, що ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права лише у вересні 2016 року, після припинення шлюбних відносин та ведення сумісного господарства з відповідачем, внаслідок чого було порушено її права, то в розумінні частини першої статті 261 ЦК України це і є моментом початку перебігу строку позовної давності. 
Посилання апеляційної скарги на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивачці було відомо про його укладення, суперечить нормам статті 261 ЦК України.
Така ж правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18 беезня 2020 року у справі № 520/16281/15-ц.
За такого суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що строк позовної давності ОСОБА_1 не пропущений.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо
З огляду на викладені приписи закону колегія суддів також вважає правильним і висновок суду першої інстанції про те, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбаний у період шлюбу ОСОБА_7 і ОСОБА_2 та підлягає поділу як спільне майно подружжя у рівних частках. 
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо зловживання позивачкою процесуальним правами, зазначенням відповідачами у даній справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з формальних підстав, з метою приховання подачі нею позову з аналогічними позовними вимогами, які були предметом судового розгляду у справі № 484/3454/16-ц.
Так, ОСОБА_1 у листопаді 2016 року зверталася з позовом до ОСОБА_2 про визання удаваним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 30 травня 2002 року між  ОСОБА_2  та ОСОБА_5 , визнання цього будинку спільним майном подружжя та поділ як цього, так і іншого набутого у шлюбі майна (справа № 484/3454/16-ц). Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано удаваним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , як таким, що вчинено для приховання договору купівлі-продажу. Визнано, що 30 травня 2002 року між  ОСОБА_5 , як продавцем, та  ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку. Визнано об`єктами спільної сумісної власності подружжя зазначений будинок, а також інше спірне нерухоме і рухоме майно, проведено поділ цього майна, зокрема, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за продані відповідачем транспортні засоби.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 травня 2019 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 лютого 2019 року в частині визнання удаваним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , визнання житлового будинку спільним майном подружжя та його поділ - скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення - про відмову у задоволенні вказаних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні вищевказаних вимог ОСОБА_1 апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог про визнання правочину удаваним через відсутність належного суб`єктного складу учасників процесу, оскільки ОСОБА_5 , який є стороною спірного правочину, або його правонаступників, не було залучено до участі у справі. За такого, висновок суду про законність по суті даних позовних вимог не може вважатися обґрунтованим. А відтак вимоги  ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю спірного жилого будинку, які мають похідний характер від вимог про визнання договору дарування удаваним і їх обґрунтованість залежить від вирішення в установленому законом порядку вимог щодо правомірності вчиненого цього правочину, а тому ці вимоги в межах заявлених позовних вимог також задоволенню не підлягають. 
За таких обставин, звертаючись у липні 2019 року з даним позовом, ОСОБА_1 було заявлено вимоги до відповідачів ОСОБА_2 та правонаступників померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с. 10) - його дружини  ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 , які відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину, так як на день смерті спадкодавця постійно проживали з ним, що підтверджується відомостями, зазначеними у паспортах  ОСОБА_3  і ОСОБА_4  та довідці, виданої ТОВ «Комунтехбудсервіс» (11-13, 28). За інформацією нотаріальної контори спадкова спава після смерті ОСОБА_5 не заводилася (а.с. 77). 
Тобто, поданий у липні 2019 року позов ОСОБА_1 про визання удаваним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 30 травня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , заявлений до належних відповідачів та зловживань цивільними правами з боку позивачки не вбачається.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, то відповідно ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                          В.В. Коломієць
      
Судді                                                                   О.О. Данилова

   Н.О. Шаманська 

_________________________________________
Повний текст постанови складено 25 травня 2020 року.