Ухвала
 
30 квітня  2020 року
м. Київ
 
справа № 2-1040/2005
провадження № 61-5203ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Фаловської І. М.
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів міни дійсними та визнання права власності на земельні ділянки, 
 
ВСТАНОВИВ :
 
Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2005 року позов задоволено.
 
Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подачі 12 лютого 2020 року апеляційної скарги, в якій порушував питання про поновлення строку на його оскарження.
 
В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2005 року ОСОБА_1 зазначав, що на прохання ОСОБА_2 він приїхав до суду 16 листопада 2005 року та в судовому засіданні на питання суду зазначив, що не заперечує проти передачі позивачу належних йому земельних ділянок, маючи на увазі користування ними. Копію оскаржуваного рішення він отримав від адвоката 09 лютого 2020 року. Після ознайомлення з рішенням, він зрозумів, що без його згоди належні йому земельні ділянки судовим рішенням незаконно вибули у власність іншої особи.
 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2005 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів міни дійсними та визнання права власності на земельні ділянки - відмовлено.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що заявником подана апеляційна скарга після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, тобто через 15 років, то, з урахуванням положень частини 2 статті  
358 ЦПК України, у задоволенні клопотання про поновленням строку на апеляційне провадження та у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 6 листопада 2005 року необхідно відмовити.
 
11 березня 2020 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, направив на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий апеляційний розгляд до Запорізького апеляційного суду.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції було обмежено доступ заявника до правосуддя, оскільки відмовивши у відкритті апеляційного провадження заявник не зможе іншим шляхом захистити своє порушене право. Зазначена справа має для нього виняткове значення, оскільки за умови відсутності можливості нормального працевлаштування та фактично жебрацького існування, земля є чи не єдиним стабільним джерелом доходів його сім`ї.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до них матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.
 
Судом установлено, що 16 листопада 2005 року Приазовського районного суду Запорізької області постановлено рішення у зазначеній цивільній справі.
З протоколу попереднього судового засідання від 16 листопада 2005 року, встановлено, що оскаржуване рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2005 року було постановлено за участю ОСОБА_1 . 
 
Отже, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був обізнаний про наявність даної цивільної справи на розгляді в місцевому суді. Вказане підтверджується також заявою про визнання позовних вимог 
 
Не погодившись з рішенням районного суду, 20 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, з пропуском строку на апеляційне оскарження, встановленим статтею 294 ЦПК України 2004 року.
 
В апеляційній скарзі  та в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції вказував на те, що копію вказаного рішення отримав лише 09 лютого 2020 року. 
 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у відкритті апеляційного провадження на указане судове рішення відмовлено.        
 
При цьому апеляційний суд зауважив, що поважних причин пропуску процесуального строку апелянтом не наведено, а ухвала апеляційного суду не може обґрунтовуватись припущеннями наявності поважних причин пропуску строку на оскарження, які не підтверджені доказами по справі.
 
Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.
 
Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
 
З матеріалів справи вбачається ОСОБА_1 був обізнаний про наявність цивільної справи на розгляді в місцевому суді, оскільки вказане підтверджується також його заявою про визнання позовних вимог. 
 
У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява № 32053/13) Європейський суд з прав людини визначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
 
Поновлення процесуального строку зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими може порушити принцип юридичної визначеності (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України).
 
Передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07 липня 1989 року).
 
Матеріали справи не містять доказів того, що з моменту винесення рішення суду першої інстанції (16 листопада 2005 року) до моменту подання апеляційної скарги, ОСОБА_1 особисто звертався до суду із заявами про видачу копії оскаржуваного судового рішення. Не надано й доказів наявності перешкод для отримання ОСОБА_1 копії оскаржуваного рішення протягом тривалого часу. 
 
Процесуальний закон зобов`язує осіб, які беруть участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом порушено право відповідача на судовий розгляд справи в суді апеляційної інстанцій, Верховний Суд вважає необґрунтованими з наступних підстав.
 
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).
 
Встановлення процесуальним законом строків на апеляційне оскарження рішень судів першої інстанції та реалізація судом дискреційних повноважень щодо вирішення питання про наявність підстав для поновлення таких строків, не є порушенням прав заявника.
 
Отже, апеляційний суд постановляючи оскаржувану ухвалу, діяв у відповідності до норм частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, тому права заявника  жодним чином непорушені.
 
Таким чином, за обставин цієї справи суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 16 листопада 2005 року та відмову у відкритті апеляційного провадження. 
 
Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Відповідно до частини 4 статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують, на правильність оскаржуваного судового рішення не впливають.
 
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів міни дійсними та визнання права власності на земельні ділянки.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                     В. В. Сердюк
                                                                                             А. І. Грушицький
                                                                                              І. М. Фаловська