Ухвала
Іменем України
 
17 березня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 2-4211/09
провадження № 61-2703ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року постановлену у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Бершадської Г. В., Ткач О. І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень 
 
У квітні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
26 червня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 65 223,67 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
26 червня 2009 року.
 
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 
26 червня 2009 року. 
 
Ухвала суду мотивована тим, що заявник звернувся до суду з апеляційною скаргою після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, що відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , в якій він просив скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2020 року, направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження Тернопільський апеляційний суд помилково застосував частину другу статті 358 ЦПК України (у редакції після 15 грудня 2017 року), оскільки згідно із Перехідними положеннями ЦПК України у редакції Закону України 
№ 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» мав застосувати частину третю статті 297 ЦПК України 2004 року. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року. Касаційну скаргу залишено без руху у зв`язку несплатою судового збору.
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду квитанцію про сплату судового збору.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необгрунтованою.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно підпункту 13 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
 
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
З апеляційною скаргою на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 червня 2009 року ОСОБА_1 звернувася у липні 2019 року, тобто на момент вчинення ним такої процесуальної, чинним був ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
 
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків : 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Установивши, що ОСОБА_1 був обізнаний про пред`явлення до нього позову, приймав участь у судових засіданнях та надавав пояснення, апеляційний суд правильно застосував положення частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції після 15 грудня 2017 року) та відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яку він подав більш ніж через десять років після ухвалення оскаржуваного судового рішення, за відсутності обставин непереборної сили, за наявності яких можливо було визнати поважними причини пропуску на апеляційне оскарження.
 
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенціївправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі 
№ 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).
 
Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.
 
У кожній конкретній справі суди мають грунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
 
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи наведене, ухвала Тернопільського апеляційного суду від 26 червня 2019 року постановлена з дотриманням норм процесуального права. 
 
Зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                        Г. І. Усик
 
І. Ю. Гулейков
 
О. В. Ступак